I

Potíž s malováním

Teorie doktora Vlacha

Vila s letní terasou

Dědeček má nečekanou návštěvu

Líbánky tety Kateřiny a Miloušovi gastronomické experimenty

Po napínavých letních dobrodružstvích na hausboatu a expedici z dědečkova domu jsem se vrátil ke svému staromládeneckému životu do bytu paní Suchánkové což bohužel neprospělo mému vztahu s Barborou, tedy slečnou Terebovou, která se, jak jsem se domníval, vytratila z mého života.

Rozhodl jsem se tedy vrátit ke svým zvyklostem, což mimo jiné znamenalo pravidelné návštěvy kavárny, kde jsem mohl v klidu přemítat o svých životních rozhodnutích a především – nemuset si vařit kávu sám.

Navíc se moje domácnost ocitla v dočasném chaosu poté, co jsem se pokusil vylepšit svůj byt a nechal jsem jej vymalovat a malíři mi po třech dnech oznámili, že práce, která měla trvat týden, bude vyžadovat nejméně týdny tři.

Jednoho odpoledne jsem v kavárně narazil na doktora Vlacha. Seděl u svého obvyklého stolu, zvolna míchal černou kávu a tvářil se jako člověk, který právě rozluštil záhadu lidské existence, ale nechce o tom nikomu říct, aby mu nezáviděli. Když mě spatřil, pokynul mi, abych si přisedl.

„Jak se daří mladý muži?“ otázal se, když jsem usedl a objednal si svou obvyklou kávu.

„Řekněte mi, doktore, je normální, aby se tři dny malování změnily v měsíční chaos? Mám pocit, že se ti malíři rozhodli u mě přezimovat!“,  hořekoval jsem nad nekonečnou rekonstrukcí svého bytu.

Doktor Vlach si promnul bradu a pobaveně se pousmál. „Ano, malíři pokojů patří mezi zvláštní společenskou vrstvu. Jsou to lidé, kteří si během práce rádi zpívají, což je příjemné, dokud nezjistíte, že jejich repertoár zahrnuje pouze dvě písně – a obě falešně.“

„Ostatně, na toto téma si právě chystám přednášku na nadcházející sjezd psychiatrů.“

„O malířích pokojů?“ podivil jsem se.

„Ne tak docela,“ pousmál se.

„Víte Jiří, váš problém je ve své podstatě filozofický. A znovu rozvinul svoji teorii o pocitech zděděných po předcích, kteří žili v jeskyních. Podle doktora Vlacha existují následující kategorie lidí. První kategorie žije v jeskyni a je s tím spokojena. Tma, vlhko, stálá teplota a jistota. Nic je nevyvede z rovnováhy, neboť nepoznali nic jiného. Do této kategorie řadí doktor Vlach i mě. Pak je tu druhá skupina. Ta žije v téže jeskyni, ale uchýlí se tam jen na dobu nezbytně nutnou a jinak se prohání po lesích a lukách a tráví čas nesmyslnými nebo nebezpečnými činy. K této kategorii se hlásí i doktor Vlach. Netuším, proč je na to tak hrdý. Domníval jsem se že žádná další kategorie již existovat nemůže, ale doktor Vlach se zeptal „A co Saturnin?“, aby si hned sám odpověděl. „Saturnin je zvláštní případ. Ten si už dávno postavil za horami vlastní dům a teď se baví tím, že do něj tahá obyvatele jeskyně, aniž by si toho všimli.“

Doktor Vlach přikývl, jako by právě přišel na jádro věci.

„Stejně nechápu proč jste se do té Vaší jeskyně vrátil”, pokračoval doktor Vlach, „obzvláště po Vašem potápěčském a horolezeckém výkonu v létě. Vypadalo to, že jste konečně vystoupil ze stínu kamenných stěn — alespoň symbolicky.“

„Zřejmě jsem se jen nadechl čerstvého vzduchu a vrátil se pro klobouk,“ odvětil jsem.

Doktor Vlach se zasmál a zeptal se: „A co vlastně dělá Saturnin teď?“

„Saturnin trval na tom, že musí zkontrolovat, jestli mi malíři omylem nezazdili knihovnu z čehož mám jisté obavy neboť se ke mně doporučení od bývalého Saturninova pána, které začínalo slovy:”

„Pokud zvažujete zaměstnání pana Saturnina, uvědomte si, že není otázkou zda  se stane něco neobvyklého, ale co přesně  to bude.“

Doplnil to historkou, která mě donutila odložit kávu, abych ji omylem nevyprskl na dopisní papír.

Pan X — jak svého pána Saturnin v korespondenci s úctou označoval — odcestoval na tři týdny do Itálie s cílem načerpat inspiraci, nechat si v Neapoli zhotovit boty a v Benátkách propadnout sentimentu. Před odjezdem pověřil Saturnina drobným úkolem: dohlédnout na přestavbu jeho vily, konkrétně přístavbu zimní zahrady a rekonstrukci koupelny.

Saturnin přikývl se slovy:

„Přestavba, pane? Zcela v mé režii. Důvěřujte mému estetickému cítění a smyslu pro praktično.“

Dílo začalo.

Den první:

Saturnin poslal zedníky domů s tím, že nemají vhodné kladivo „pro práci hodnou římského akvaduktu“.

Den čtvrtý:

Najal operního tenoristu, který v zahradě zkoušel árie, aby otestoval akustiku nové prosklené stěny.

Den osmý:

Nechal odstranit celou jednu nosnou zeď, protože „zdržovala pohled na východ slunce“. Když statik omdlel, Saturnin mu připravil silný čaj a sdělil:

„Nebuďte předsudečný, pane. Leonardo da Vinci také neměl stavební povolení.“

Den jedenáctý:

Namísto běžné vany byla do koupelny osazena dřevěná káď z finské sauny. Když se sousedé ptali, kde je klasická vana, Saturnin odvětil:

„Když si Marcus Aurelius po bitvě dopřál lázeň, nikdy to nebyla smaltovaná oválná nuda na nožičkách. A my jsme přece civilizace římská.“

Den patnáctý:

Vila měla dvě nové zimní zahrady („symetrie, pane!“), stěny ve stylu maurských lázní a podlahové vytápění, které se ovládalo klikou z bicyklu. Když mu instalatér sdělil, že nic z toho nedává smysl, Saturnin mu věnoval knihu o kubismu a podotkl:

„Smiřte se s tím, že svět už dávno přestal být lineární.“

Den návratu pána:

Pan X přišel domů a nalezl v obývacím pokoji japonku, která zalévala bonsaje, pianistu hrajícího jazz pod pergolou, a psa, který dostával večeři do stříbrné misky. V koupelně tekl čaj, ve sklepě bylo knihkupectví a v ložnici papoušek citoval Senecu.

A Saturnin? Stál na verandě s rukama za zády a pravil:

„Pane, dovolil jsem si pár drobných úprav. Ale jak říká Plinius: In varietate concordia. “

(Poznámka pro čtenáře: Plinius to zřejmě nikdy neřekl.)

Pán prý jen rezignovaně přikývl a utrousil:

„No… hlavně že neteče střecha.“

Doporučení končilo větou:

„Zaměstnejte ho, pokud se nebojíte novot. A pokud si nechcete zamilovat vlastní dům novým způsobem.“

„To je uklidňující”, pravil doktor Vlach s úsměvem. „A co dědeček? Vzpomínám si, že se po létě pustili se Saturninem do náprav škod, které knihám způsobili nezodpovědní spisovatelé.“

Dědečkova a Saturninova práce měla neobvyklé následky. Jednoho odpoledne dědeček seděl ve svém oblíbeném křesle, popíjel čaj a hleděl z okna na klidnou hladinu řeky, která se líně táhla pod zahradou. Bylo to jedno z těch poklidných odpolední, kdy měl člověk pocit, že svět se řídí rozumnými pravidly a že všechno v něm má své pevně dané místo.

Tento dojem však narušil prudký zvuk zvonku. Saturnin šel otevřít a za chvíli uvedl do pokoje továrníka Dubského. Na prahu stál továrník Dubský, v jedné ruce nesl elegantní krabici doutníků a v druhé klobouk, který mu viditelně překážel, protože se ho snažil nervózně nasadit a sundat zároveň.

„Pane řediteli,“ začal Dubský poněkud teatrálně, když usedl do křesla naproti dědečkovi, „přicházím uvést na pravou míru některé nehoráznosti, které se o mně šíří. A protože vím, že dobré doutníky podporují klidnou diskusi, dovolil jsem si přinést malý dar.“

Dědeček zdvořile přijal krabici a pozorně si hosta prohlédl. „Pokračujte,“ vyzval ho.

Dubský si odkašlal. „Jak jistě víte, v jistých kruzích se vypráví příběh, ve kterém jsem líčen jako nelítostný otec, který obětoval svou dceru Olgu na oltář finančního prospěchu tím, že ji provdal za syna bankéře Wilda. A co hůř – že mě při tom hanebném činu přistihl můj účetní, pan Sláma, a morálně mě deklasoval!“

Dědeček přikývl. „Ano, zaslechl jsem o tom. Vypráví se, že pan Sláma vás označil za padoucha a způsobil, že vám doutníkový kouř poplašeně zavlál.“

Dubský se zamračil. „V tom je právě ten nesmysl! Žádné výkřiky, žádné dramatické údery pěstí do stolu! Skutečnost byla mnohem klidnější a – dovolím si tvrdit – důstojnější.“

„Tak jak to tedy bylo?“ otázal se dědeček.

Továrník se narovnal. „Ivan Sláma je bezpochyby svědomitý účetní, ale v osobním životě je… inu, řekněme, poněkud nešikovný. Když ke mně tehdy přišel, nevypadal ani zdaleka jako bojovník za spravedlnost. Spíš jako muž, který si právě při odchodu z domova skřípl kabát do dveří a nebyl si jistý, zda se mu ho podaří ještě někdy vysvobodit.“

Dědeček se pousmál. „A co vám tedy vlastně řekl?“

Dubský zaváhal. „To je právě ono. On mi nic neřekl. Chtěl cosi vyjádřit, ale v rozčilení si při dosedání na židli nešikovně přisedl cíp svého vlastního kabátu a místo pádné řeči vydal jen jakési přidušené heknutí. Já jsem si v první chvíli myslel, že mu zaskočilo, a už jsem se natahoval pro sklenici vody, ale on se jen bezmocně zazmítal a vykoktal: ‚Já… já… protestuji!‘“

„A co vy na to?“ zeptal se dědeček.

„Upřímně řečeno, byl jsem zmaten,“ přiznal Dubský. „Zeptal jsem se ho, s čím přesně nesouhlasí, ale než se stačil pořádně nadechnout, aby mi to vysvětlil, chtěl se důrazně opřít loktem o stůl – a minul. Přepadl dopředu a jeho nos se s nečekanou razancí setkal s mým popelníkem. Tím byla naše debata ukončena.“

Dědeček si zamyšleně pohladil knír. „To tedy znamená, že žádný velký spor neproběhl?“

„Vůbec žádný!“ pravil Dubský. „Moje dcera Olga si vzala Ladislava Wilda z vlastní vůle, protože ho má ráda. Já jsem nijak neintrikoval, nic jsem neplánoval, a už vůbec jsem nebyl morálně zdeptán účetním, který sám sebe pravidelně deptá tím, že nedokáže projít dveřmi, aniž by si do nich přivřel prsty.“

Dědeček si zvedl krabici doutníků a pobaveně na ni poklepal. „V tom případě, drahý příteli, považuji věc za vyřízenou. A doufám, že mi tyto doutníky pomohou překonat šok z toho, že realita je méně dramatická než literatura.“

Továrník Dubský se zasmál, popadl klobouk a vstal. „S tím naprosto souhlasím. A pokud někdy někdo napíše další příběh o mně, doufám, že mě aspoň vykreslí jako muže s pevnými nervy a dobrým vkusem na doutníky!“

A s tím se s dědečkem rozloučil a odešel.

Doktor Vlach si pobaveně promnul bradu.

„A paní Kateřina? Překonala se nějakým novým příslovím?“

Zamyslel jsem se.

N a svatební cestu se teta Kateřina vydala s novým strýcem do Francie, přesněji řečeno do Calais, protože můj nový strýc, obchodník s dámskou módou, spojil nutné s užitečným a rozhodl se při té příležitosti vyzvednout módní kolekci nějakého významného anglického návrháře. Teta Kateřina považovala tento plán za poněkud málo romantický, ale strýček jí taktně připomněl, že pokud bude na svatební cestě trávit čas mezi nejnovějšími kreacemi pařížské módy, měla by se cítit poctěna. Tento argument přijal s radostí i Milouš, který se k líbánkám připojil s nadšením sobě vlastním.

Po příjezdu do Calais se trojice ubytovala v malém, ale útulném bytě, který strýček zařídil s pečlivostí sobě vlastní – tedy s minimálním úsilím a maximálním očekáváním pohodlí. Po krátkém odpočinku se vydali na procházku do přístavu, kde se teta Kateřina rozhodla obohatit svou kulturní zkušenost návštěvou rybího trhu.

Tam se ukázalo, že francouzští obchodníci mají vynikající přesvědčovací schopnosti. Statná rybářova manželka, která se v rámci podnikatelského ducha ujala role prodavačky, se rozhodla, že z nich udělá své zákazníky, a než se nadáli, držel Milouš v ruce balíček čerstvých krevet. Milouš, který nikdy neodolal žádné gastronomické výzvě, se okamžitě rozhodl vrátit do bytu a pustit se do jejich přípravy.

Teta Kateřina se strýčkem pokračovali v procházce, přičemž teta se pokoušela strýčkovi vysvětlit zásadní rozdíl mezi romantickou procházkou a pracovní cestou za módní kolekcí. Strýček, jehož filozofie spočívala v tom, že životu je lepší neodporovat, ji trpělivě vyslechl a přikyvoval ve správných momentech, čímž získal cenný čas na promyšlení obchodních záležitostí.

Když se po několika hodinách vrátili do bytu, našli Milouše stát ve dveřích s výrazem člověka, který právě podstoupil hluboké kulinářské zklamání.

„Nechápu, jak to ti Francouzi můžou jíst,“ pronesl pohoršeně. „Vařil jsem je přes půl hodiny, pořád byly tvrdé, a pak strašně křupou! A ty nožičky a tykadýlka se vůbec nedají spolknout!“

Strýček se na chvíli zamyslel, pak se podíval na kuchyňský stůl, kde ležela miska s rozvařenými, ale stále celistvými krevetami.

„Milouši,“ pravil s lehkou rezignací, „ty jsi je neloupal, viď?“

Milouš na něj pohlédl s upřímným překvapením. „Loupou se?“

Teta Kateřina, která byla zvyklá mít ke všemu poučnou poznámku, se nadechla, aby pronesla „učený z nebe nespadnul”, ale v poslední chvíli to vzdala. Místo toho jen rozhodně prohlásila: „Aspoň víme, že máme doma silné zuby.“

Strýček se mlčky posadil ke stolu, vytáhl z kapsy noviny a rozhodl se, že pokud chce přežít manželství s tetou Kateřinou a její rodinou, bude si muset osvojit stejný přístup, jaký měl k obchodním transakcím – zkrátka neodporovat a doufat, že z toho vyjde se ctí.

Po návratu se rodinný život tety Kateřiny začal jako přímo idylický. Strýc si spokojeně mnul ruce nad tím, jak výbornou hospodyni získal. Domácnost byla vedena s neúnavnou pečlivostí, obědy se podávaly v přesně stanovenou dobu, prádlo vonělo levandulí a manželova saka byla vždy dokonale vyžehlená. Dokonce i jeho boty, které nikdy nepotřebovaly leštit, se každé ráno tajemně leskly. A teta Kateřina? Ta byla rovněž spokojena, neboť se jí naskytla nová životní náplň – pečovat o svého nového muže a starat se o jeho blaho tak, jak uzná za vhodné.

Strýc, muž smířlivé povahy, byl nejprve vděčný. Jeho život byl pohodlný, každodenní starosti mizely jako pára nad hrncem a pocit, že se mu dostává nepřetržité péče, ho naplňoval klidem. Jenže postupem času si začal uvědomovat, že tato péče přicházející ruku v ruce s neustálými pořekadly, vzpomínkami na zesnulého strýce Františka a jemně vynucovanými změnami jeho životního stylu a pochopil, že jeho zásoby trpělivosti nejsou nevyčerpatelné. Každé jeho rozhodnutí bylo podrobeno pečlivému zkoumání a jemným, leč důrazným úpravám. Rodinný život tety Kateřiny by se dal přirovnat k dobře rozehrané šachové hře, v němž se jedna strana neustále snaží protivníka zničit pro jeho vlastní dobro.

Když si strýc jednou u oběda prohlížel katalog nových pařížských modelů, teta Kateřina nespokojena s jeho nevnímavostí prohlásila: „František byl člověk zásad! U oběda nikdy nečetl a jeho vědecké bádání o tom, zda tvar knedlíků ovlivňuje jejich chuť, mohlo změnit celý kulinářský svět!“

Strýc s povzdechem odložil katalog a pokusil se o smířlivý tón: „Zajisté, drahá. Jenomže díky mému oboru se svět může těšit z ladných linií šatů, které se k těm knedlíkům výborně hodí.“

Teta Kateřina se zatvářila skepticky. „Šaty se nejedí, kdežto knedlíky ano. A jídlo je základem života! Jak říkávala moje teta Emilie, bez pořádného oběda je člověk jako strom bez kořenů – neudrží se pevně v životě!“

„A přesto se někteří lidé vyhýbají kořenové zelenině,“ zamumlal nový strýc, ale dost tiše na to, aby se to obešlo bez další debaty.

Teta Kateřina jeho poznámku ignorovala a přešla k tématu, které se v jejich domácnosti vyskytovalo čím dál častěji – o jejím chřadnoucím zdraví způsobeným její vyčerpávající péčí o strýce.

Strýček, dílem ze špatného svědomí a dílem z touhy po klidu nadhodil "Co kdybychom na chvíli změnili prostředí? Dopřejme si ozdravný pobyt v horách! Čerstvý vzduch, pohyb, klid a sníh nám určitě prospěje.“ A v duchu si pomyslel, "třeba si tam užiji dostatek klidu i od tebe.“

Teta Kateřina se zarazila. Nabídka ji evidentně uspokojila, ačkoliv se snažila tvářit zdrženlivě. „No… jak říkávala moje prateta, lepší je klouzat po sněhu než po špatném svědomí.“

Strýc se pousmál. „Přesně tak, já se postarám o rezervace a ty si vezmi své oblíbené vlněné šály, abychom se mohli lépe klouzat“.

Bylo rozhodnuto.

II

Pozvánka do hor

Hotel v Alpách

Budu se učit lyžovat

Podzimní večery mají zvláštní kouzlo. Jsou to chvíle, kdy se člověk rád zahalí do plédu, nalije si šálek čaje a ponoří se do starých knih. Toho dne jsem u dědečka nebyl náhodou. Malíři zřejmě nyní s mým bytem vedli dlouhou zákopovou válku. Proto jsem se rozhodl uchýlit do klidu dědečkova domu, kde panovala atmosféra pořádku, ticha a intelektuálního rozjímání. Netušil jsem, že toto zdánlivě poklidné období bude narušeno jedním jediným dopisem.

Onoho večera totiž dorazila obálka s velkou rudou pečetí. Dědeček ji přelétl očima, rozlomil ji, přečetl si psaní v obálce vložené a s potěšením všem oznámil, že jej jeho dávný přítel a kolega zve do hor na slavnostní otevření elektrické lanovky, která má začít fungovat po Vánocích. Pozvánka obsahovala pro dědečka kouzelné slovo elektrická.

„To bude velká sláva, můj hochu,“ prohlásil nadšeně a pohledem vyhledal Saturnina, jako by se chtěl ujistit, že ten se již v duchu chopil organizace celé cesty.” avšak to ani nemusel neb Saturnin jakýmsi šestým smyslem předvídal rozkazy svých pánů, obzvláště pak rozkazy neobvykého druhu.

„Pojedete s námi, pane?“ otázal se Saturnin tím svým nenuceným tónem, ve kterém vždy zazníval jemný náznak lstivého podtextu.

„Nejsem si jistý,“ přiznal jsem. Představa, že bych měl opustit svůj pohodlný a snad již také nově vymalovaný byt a vydat se vstříc mrazivým horským výšinám, mi nepřipadala příliš lákavá. Zvlášť když jsem v poslední době trochu zanedbával svou fyzickou kondici.

Saturnin však neodpověděl, jen se jemně pousmál a vrátil se ke své práci. To mě mělo varovat.

Druhý den ráno jsem na stole našel noviny otevřené na stránce s předpovědí počasí. „Ideální podmínky pro zimní radovánky!“, hlásal nadpis. O kousek dál ležel pečlivě připravený seznam horských specialit, které by bylo škoda neochutnat. A vedle něj brožurka o prospěšnosti horského vzduchu pro duševní zdraví.

„Náhoda?“ pomyslel jsem si.

Když Saturnin během oběda nenápadně podotkl, že pobyt na horách často činí člověka odolnějším vůči životním nesnázím a zároveň mu dodává energii, kterou v městském prostředí nelze načerpat, začal jsem se cítit lehce manipulován. Tento pocit zesílil, když mi večer přinesl hrnek horkého čaje a mezi řečí poznamenal:

„Víte, pane, říká se, že člověk by měl alespoň jednou za čas vystoupit ze svého pohodlí. Jinak hrozí, že mu jeho pohodlí postupně přeroste přes hlavu a on se stane jeho zajatcem.“

„To je velice zajímavá myšlenka,“ zamumlal jsem.

„Ano, pane,“ přikývl Saturnin. „Dědeček se například domnívá, že změna prostředí by vám jen prospěla. A samozřejmě, horské chaty bývají v tomto období nebývale útulné. Praskající oheň v krbu, teplý čaj, dobré jídlo...“

Praskající oheň v krbu mi připomněl jeden velmi útulný hotel v podhůří Alp, kde jsem byl loni v listopadu s kolegy na jakémsi obchodním jednání. Bylo tehdy sychravo, vítr honil listí po kamenné dlažbě a déšť šuměl na římsách jako utahaný orchestr. Zatímco se kolegové vybalovali, oblékali a chystali na jednání, zašel jsem si sednout do křesílka u krbu v hotelové lobby. "Rozhodl jsem vychutnat si sklenku rubínového vína, avšak s vědomím, že má znalost němčiny by se dala shrnout do tří zdvořilostních frází a jedné nadávky na počasí, raději jsem se obrátil na číšníka raději anglicky:

„Red wine, please. Dry,“ dodal jsem.

„Ausgezeichnet, mein Herr!“  odvětil číšník s úsměvem a za několik minut mi donesl... tři sklenky červeného vína.

„Ich meinte trocken ,“ pokusil jsem se situaci zachránit a naznačit, že jsem měl na mysli suché víno, nikoli jeho trojčetné vydání.

„Aber das  ist trocken!“ odpověděl číšník stále se stejným úsměvem a pronesl to s takovou jistotou, že jsem se neodvážil pochybovat o tom, že všechny tři sklenky skutečně splňují podmínky velmi suchého moku.

Usadil jsem se tedy zpět, hledě na praskající oheň, se třemi sklenkami před sebou, a přemýšlel, zda obchodní schůzka vůbec stojí za to.

Myšlenky se vrátily zpět do přítomnosti a já se zahleděl na Saturnina, který právě aranžoval na stůl sněhovou předpověď a brožuru s názvem Radosti zimní turistiky .

„Ale Saturnine, já neumím lyžovat.“

Saturnin se pousmál tím svým lehce záhadným způsobem, který mě nikdy nenechal na pochybách, že má připravený nějaký zcela nečekaný argument. „Ach, pane, to je malichernost. Připomínám, že jsem měl tu čest asistovat při tréninku jednoho nejmenovaného olympijského šampiona v severské kombinaci pro jeho závod ve Svatém Mořici. Ačkoliv byl vynikajícím atletem, měl jisté rezervy v technice sjezdu a odrazu při skoku na můstku. Po několika týdnech mého vedení se však jeho výkon podstatně zlepšil. Pokud tedy říkáte, že neumíte lyžovat, mohu vás ujistit, že vás během krátké doby naučím ovládání lyží přinejmenším na podobnou úroveň.“

Zarazil jsem se. Pokud byl Saturnin skutečně schopen vylepšit výkon olympijského závodníka, snad bych měl alespoň zvážit jeho nabídku. Pak mi však došlo, že takový pokrok by pravděpodobně vyžadoval jistou míru osobního nasazení, při kterém bych mohl utrpět četné karamboly a modřiny. Rozhlédl jsem se po místnosti, jako bych hledal nějakou výmluvu k odmítnutí, ale Saturnin už na mě hleděl s výrazem, který naznačoval, že jakýkoli odpor bude zcela marný.

„Dobrá, Saturnine. Sjednejte pro mě rezervaci, stejně zima v Praze stejně stojí za zlámanou grešli.”

„Teta Kateřina by to neřekla lépe, pane!”, odvětil s lehkým úsměvem Saturnin.

III

Vracíme se do Prahy

Zvěsti o polární výpravě

Známí mě žádají o zub z vlka

Po krátkém, ale příjemném pobytu v dědečkově domě, kde jsme vyměnili dýňovou polévku za vřelé rodinné výtky ohledně moderních zlozvyků a kde dědeček slavnostně daroval Saturninovi dýmku „po jednom starém skautovi, který přežil tři manželky a kulový blesk“, jsme se vrátili zpět do Prahy – konkrétně do mého konečně vymalovaného bytu u paní Suchánkové.

Byl jsem připraven na klid, šálek čaje a mírnou existenciální nejistotu, ale Saturnin zjevně ne. Sotva se kufry ohřály na podlaze, začal rozšiřovat po okolí zprávu, že se s pánem chystáme na polární výpravu, během níž budeme lovit tuleně, překonávat ledové pláně a večerem u petrolejky psát cestovní deník perem z pštrosa.

Začalo to nenápadně: první byla paní Suchánková, která se mě ráno ve dveřích s obavami zeptala, zda mám dostatek mastí proti omrzlinám. Druhý den se mě soused z přízemí zeptal, jestli bych mu mohl přivézt kožešinu z polární lišky, pokud nějakou skolím. A třešničkou bylo, když mi telefonovala vzdálená teta Boženka, aby mi popřála šťastnou cestu „do těch chladů“, a požádala mě, zda bych jí mohl přivézt zub ledního medvěda „jako talisman pro vnuka, co se bojí zubaře“.

„Saturnine,“ oslovil jsem ho rázně, když jsem ho přistihl, jak skládá do kufru svetr, kompasy, termosku a atlas mořských proudů, „mohl byste mi vysvětlit, proč mě mí známí žádají, abych jim přivezl zub ledního medvěda, a to za předpokladu, že ho skolím, což – troufám si říct – není pravděpodobné, vzhledem k tomu, že jedeme na lyže do Jeseníků?“

„Samozřejmě, pane,“ odpověděl Saturnin s tím svým klidným výrazem učitele přirozené historie. „Řekl jsem pouze, že odjíždíme do severních oblastí, kde se budou střídat hluboké sněhy, silné větry a neklidná fauna. Slovo 'Jeseníky' jsem sice vyslovil, ale spíše v tónu šifry. Nechtěl jsem, aby vás zbytečně obtěžovali během balení.“

„To mi vysvětluje hodně,“ řekl jsem suše. „A co slečna Blanka, koncipientka advokátní kanceláře od naproti, která mi dnes ráno přinesla pletený termofor s přáním, ať si ho v iglú nezapomenu u vchodu?“

„Přiznávám, že slečně Havelkové jsem zmínil možnost, že přespíme v ledu a živit se budeme především sušenými rybami.“

„A co prosím pan Kotrba, který mi dnes při odchodu z obchodu vtiskl do ruky cínového tučňáka a řekl: 'To pro štěstí, Jiří, v té bílé pustině'?“

„U pana Kotrby šlo spíš o přenosné podobenství. Cínový tučňák symbolizuje odhodlání čelit nehostinnému světu s humorem a výčitkou v oku.“

„Výborně,“ povzdechl jsem si. „Až příště někomu sdělíte, že odjíždíme, prosím, zvažte možnost, že by informace mohla být přesná.“

„Jak si přejete, pane. Příště řeknu, že vyrážíme pouze na běžnou zimní expedici do příhraničních oblastí. Samozřejmě s výbavou pro případ výskytu ledového medvěda.“

IV

Procházka po náplavce

Nedobrovolně hrdinou

Bylo poměrně teplé listopadové nedělní odpoledne, jaké Praha vytáhne ze šuplíku zhruba jednou za deset let, když se zrovna rozhodne být k lidem laskavá. Slunce se opíralo do hladiny Vltavy, labutě důstojně pluly jako operní pěvkyně po představení a já se vydal na vycházku po náplavce, abych na chvíli zapomněl na balení kufrů, zasněžené svahy a Saturninovy polární výmysly.

Lidí bylo všude jako máku. Rodiny s dětmi, staré dámy krmící ptactvo rohlíky, které si pečlivě šetřily od jara, a zamilované dvojice, které se snažily působit přirozeně i přes to, že každých pět kroků kontrolovaly, jestli působí přirozeně. Děti radostně pobíhaly sem a tam, krmily labutě a občas také sebe, protože rozdíl mezi pečivem pro vodní ptactvo a odpolední svačinou je zhruba tři vteřiny nepozornosti matky.

Procházel jsem se v klidu, ruce v kapsách, tvář obrácenou ke slunci a myšlenky někde mezi Vánocemi a vlněnými ponožkami, když jsem zaslechl útržky rozhovorů kolemjdoucích.

„To je on,“ sykla mladá maminka své dceři. „Ten slavný polárník. Prý zabíjí vlky holýma rukama.“

„A přespává ve sněhu s nožem mezi zuby,“ dodal její manžel s tónem lehkého obdivu a obavy.

Otočil jsem se, zda za mnou nestojí nějaký pán v kožešině s puškou přes rameno, ale bohužel – stál jsem tam jen já, v hnědém vlněném kabátě, se šálou a výrazu člověka, který včera zápasil s termoskou, jež odmítala pustit víčko.

A právě v té chvíli se ozval výkřik.

Jedno z dětí, honící se za labutí jako přízrak v gumových holínkách, zakoplo, zhouplo se přes okraj náplavky a spadlo do Vltavy s elegantností pytle brambor svrženého z kočáru. Na vteřinu se rozhostilo ticho, tak hutné, že by se dalo krájet tupým nožem, a pak se všechny pohledy obrátily na mě.

„Pane polárníku!“ vykřikla starší paní s kloboukem jako převislá hortenzie. „Zachraňte prosím to dítě! Vy přece plavete v ledových vodách jako tuleň!“

Pochopil jsem, že výmluva typu „Jsem momentálně ve vlněných kalhotách“ by v tuto chvíli nebyla společensky přijatelná.

Začal jsem si tedy horečně rozepínat kabát, přičemž jsem v duchu přepočítával, kolik vrstev na sobě vlastně mám, a kde asi tak končí moje odvaha a začíná zápal plic. V té době už někdo volal „Ať žije český Nansen!“ a další fotil. Byl jsem přesvědčen, že za chvíli bude Saturnin prodávat pohlednice s mým portrétem v plavkách na zamrzlé řece.

Naštěstí – pro mě a hlavně pro onoho chlapce – přiběhli dva dělníci z nedalekého skladu dřeva, přičemž jeden z nich nesl v ruce dlouhé bidlo, jako by šel zkrotit řeku nebo šéfa. Dítě vytáhli z vody s profesionální rychlostí a předali ho na smrt vyděšeným rodičům. Já stál stále s rozepnutým kabátem a výrazem člověka, který právě unikl hrdinství jen o vlásek.

Lidé tleskali, dělníkům, ale i mně, i když já jsem osobně necítil, že bych si potlesk zcela zasloužil.

Po návratu domů Saturnin, který se záhadným způsobem o celé události dozvěděl ještě před mým příchodem, se ke mně naklonil a klidně poznamenal:

„Skvělé, pane. Dnes jste zachránil tonoucí dítě z ledových vod, aniž byste si smočil palec u nohy. To je, jak by řekl dědeček, ideální poměr úsilí a slávy.“

Od té chvíle se o mě Saturnin staral jako o legendu národního obrození. Připravoval mi snídaně s obřadností kaplana při korunovaci a každé ráno mi podával noviny s větou:

„Snad již dnes nepotkáte další dítě k vytažení, pane – byla by škoda škrábat si ruce od rybářských sítí.“

Nad mou běžnou chůzí po schodech pravil:

„Elegantní krok, pane. Zachránce, který sestupuje jako řecký hrdina. Kdybyste měl na sobě plášť, jistě by vlál.“

A když jsem jednou jen zakýval na sousedku, která nesla nákup, Saturnin vážně řekl:

„Pane, vaše vlídné gesto má teď jinou váhu. Lidé očekávají, že přejete dobrý den jako ten, kdo ví, jak vypadá špatná chvíle.“

O několik dní později mi Saturnin v kuchyni ukazoval novinový sloupek, kde o události skutečně referovala malá noticka v místních novinách:

„Známý polárník zachránil chlapce z ledových vod Vltavy. Zasáhl včas a s klidem člověka zvyklého čelit přírodním živlům.“

Saturnin to okomentoval prostě:

„Myslím, že Vltava by mohla být zařazena mezi ledové toky už jen kvůli vašemu činu, pane. Přesně jak jsem předpokládal, lidé potřebují hrdiny, které by měly rádi.“

V

Jak se nový strýc stal obchodníkem s módou

Neplánovaná cesta do Paříže

Milouš je nucen jít nakupovat

Ještě než se můj nový strýc stal mužem, který s lehkostí hovoří o letních a zimních kolekcích a ve tváři má výraz, jako by právě zaslechl ševel francouzského hedvábí, býval prostým synem krejčího. Jeho otec vedl v Brně na Vranovské vyhlášený krejčovský salón, kde se šily fraky, žakety i redingoty pro místní honoraci. Jeho matka, žena energická a precizní, pracovala v téže době jako švadlena uniforem pro c. k. armádu – především kalhoty, které, jak tvrdila, musely být natolik pevné, aby přežily válku, ale zároveň natolik elegantní, aby v nich voják mohl tančit valčík na důstojnickém bálu.

Byla to láska mezi jehlou a nití – doslova. Svatbu měli v ateliéru, na stole stál šicí stroj místo dortu a svatební dar od kolegů obsahoval třináct metrů bavlněného sukna a čtyři sady cvočků.

Strýc už jako chlapec obdivoval svět látky, střihů a módních časopisů, které jeho otec tajně schovával pod pultem, aby zákazníci neměli přílišné nápady. Toužil se stát krejčím, ale byl tu jeden zásadní problém: jeho ruce byly zcela nevhodné k jakémukoliv jemnému řemeslu. Otec mu to však neřekl přímo. Nechal ho zkusit práci v salónu, kde strýc coby elév dostal za úkol přešít kabát postarší dámy, která si přála modernější siluetu.

Dáma, která měla šíři boků a hrdost lodního křižníku, zanechala kabát i přesné instrukce. Strýc vzal krejčovské nůžky, upravil střih a se slovy „jsem připraven tvořit“ se pustil do práce. Výsledkem byla kreace, která nepochybně změnila módní pojetí ramen – alespoň v tom smyslu, že zmizela zcela. Když si dáma přišla kabát vyzvednout a nasoukala se do výsledku, ozvala se rána, která způsobila, že se z vitríny zřítil pánský klobouk. Krejčovský salón naštěstí přežil, ale strýc byl poté urychleně zapsán na obchodní školu.

Tam už se jeho talent projevil naplno. Ukázalo se, že má výborný cit pro materiály, vkus pro výběr vzorků a nečekaný dar přesvědčovat zákazníky, že právě tento odstín šedé je největší revoluce od dob vynálezu knoflíku. K tomu všemu měl slušnou znalost francouzštiny, kterou rozvíjel čtením módních časopisů, a tak nebylo divu, že po letech navázal spolupráci s několika pařížskými salóny, jejichž názvy zněly jako zaklínadla pro zlepšení nálady i postavy.

A tak, z muže, který málem přestřihl c. k. dámu v pase, se stal obchodník s módou, který v pražských salonech určoval, zda se letos nosí hnědá jako čokoláda nebo hnědá jako podzimní listí.

Můj strýc měl původně v úmyslu odjet s tetou Kateřinou na ozdravný pobyt do vzdušných lázní jak bylo domluveno, avšak byl na poslední chvíli odvolán na obchodní schůzku do Paříže, kde měl jednat o nové módní kolekci s návrhářem, jehož jméno znělo jako značka luxusní minerálky. Teta Kateřina přijala tuto změnu programu s výbuchem, který by svou energií dokázal osvětlit menší sanatorium.

„Jak si to představuješ, drahý?“ rozčilovala se u snídaně. „Lázně jsou léčivé jen v páru! Lékaři mi to potvrdili – třikrát! A zima v horách bez doprovodu manžela je společensky krajně... nevhodná!“

Strýc, který celý život praktikoval zásadu, že nejlepším způsobem obrany je klid, odložil croissant a pronesl s typickou mírností:

„Má drahá, jistě pochopíš, že kolekce zimních kabátů se samy neodsouhlasí. A Paris – to není jen město lásky, ale i závazků obchodních.“

Tetě Kateřině nějakou chvíli trvalo než strávila, že musí jet sama, ale pak se rozhodla vzít s sebou někoho, kdo, jak se vyjádřila, „potřebuje ozdravný pobyt daleko více než ona sama“ – Milouše.

Milouš, kterému byla novinka oznámena tónem připomínajícím mobilizaci, vypadal, že by dal přednost vojenskému cvičení v močálu. Jeho poslední nadějí byla výmluva na zdraví, ale teta mu preventivně změřila puls a oznámila, že je „až podezřele vitální“.

Aby mu situaci zpříjemnila, rozhodla se teta Kateřina pořídit Miloušovi nový lyžařský komplet podle poslední módy. Zavítali spolu do pražského salonu Modní dům , kde byla výloha přeplněna figurínami v klouzavých kalhotách, kožešinových límcích a úsměvech, jaké se obvykle vyskytují pouze v reklamách na kakaové máslo.

Uvnitř je přivítala trojice prodavaček s pečlivě upravenými drdoly a výrazy, jaké se nasazují při prodeji dražších oděvů a méně kvalitních komplimentů. Milouš, byť fyzicky přítomen, se psychicky nacházel někde mezi zoufalstvím a snahou o útěk.

„Tady máme náš poslední model – norská inspirace se švýcarskou skromností,“ zazpívala nejvyšší z prodavaček a s grácií vytáhla ze stojanu kombinézu v barvách červené a krémové, opatřenou kožešinovým límcem, kapsami „na vše potřebné“ a knoflíky o velikosti menšího sušenky.

Milouš byl eskortován do kabinky, kde měl na sobě „model číslo 4 – pro moderního sportovce“. Po delším šramotu a několika nerudných výkřicích jako „Proč má ten rukáv tři knoflíky?“ nebo „Jak se do toho člověk dostává, když nemá čtyři lokty?“, se konečně otevřely dveře.

Výsledný obraz byl nezapomenutelný.

Milouš, napasovaný v kombinéze tak těsné, že připomínal klobásu v neděli večer, stál uprostřed prodejny s výrazem člověka, který právě pochopil konečný stav svého osudu. Jedna z prodavaček mu chtěla pomoci upravit límec, ale Milouš se instinktivně ohlédl, ztratil rovnováhu a s hlasitým „Uf!“ se zřítil do dekorativního sudu s lyžařskými hůlkami.

„To je v pořádku, stává se to často,“ pravila druhá prodavačka s výrazem, že se to rozhodně nestává často.

„Ale já se v tom ani nadechnout nemůžu,“ hlesl Milouš.

„To je dobře,“ zasáhla teta Kateřina. „Aspoň nebudeš tolik mluvit na svahu.“

Na závěr byla Miloušovi doporučena i čepice z pravé vlny, zdobená ručně háčkovaným vzorem ve tvaru sobích parohů. Prodavačka nadšeně ukazovala, jak se dá ušanka zavázat pod bradou „pro větší stabilitu v povětrnostních podmínkách“. Milouš neříkal nic. Jen se díval do zrcadla s odevzdaností člověka, který ví, že ho čeká osud buřta obaleného v sobím designu.

Milouš nakonec odcházel s rudobílým úborem s kožešinovým límcem tak mohutným, že připomínal sněhovou lavinu ve formě vesty, a s vysokými botami, které spíš než k lyžování lákaly k pochodu přes zamrzlou tundru.

VI

Případ zmizelé helmy

Pomáháme dědečkovi balit

Sobotní ráno Saturnin dočasně opustil roli mého sluhy, aby se – jak tvrdil – věnoval „rozšiřování obzorů“. Já tomu říkal „pracovní dovolená bez pracovní náplně“, ale protože Saturninova přítomnost je jako slunce – když chybí, všichni si toho dříve či později začnou všímat – jelikož jsem neměl nic lepšího na práci, rozhodl jsem tedy vypravit se za ním do  městského Muzea historických sbírek, kde vypomáhal při instalaci nové výstavy.

Když jsem vstoupil do impozantní haly s replikou rytířského turnaje, Saturnin právě hovořil s kustodem muzea – vážným pánem s brýlemi na řetízku a výrazem člověka, který nikdy nezapomíná zavřít vitrínu. Když mě zpozoroval, usmál se způsobem, jakým se vítají staré přátele i staré problémy.

„Pane,“ pravil, „jak příhodné, že jste dorazil. Právě řešíme menší… nu, řekněme zápletku.“

„Zmizela nám helma,“ zamumlal kustod tak tiše, že si toho nevšimla ani ozvěna v gotickém sále. „Přímo z expozice středověkých artefaktů. Nikde žádné známky násilného vniknutí, žádná rozbitá vitrína, a přesto – helma nikde.“

„Mám podezření,“ dodal Saturnin klidně, „že zloději budou zcela civilního vzezření, zato s výjimečně romantickým smyslem pro rekonstrukci bitvy u Grunwaldu.“

Ukázalo se, že oné noci v muzeu probíhala rekonstrukce dobytí hradu Spolkem rekonstruktorů evropských bitev , tedy shromáždění lidí, kteří považují za životní poslání pobíhat po louce v plátové zbroji a křičet „Za krále a vlast!“. A právě během této sešlosti se podle všeho ztratila helma slavného rytíře z 14. století.

„Nepochybně to bylo dílo profesionála,“ pravil kustod.

„Právě naopak,“ poznamenal Saturnin. „Spíš amatéra s přemírou nadšení a nedostatkem úcty k vitrínám.“

A skutečně – Saturnin se dal do práce s obvyklou energií. Začal rozhovory s účastníky dobývání, zkoumal místa potyček z večera, mapoval stíny na dlažbě a především – požádal, aby každý přítomný účastník rekonstrukce opět navlékl svůj kostým.

„Proč?“ ptal se kustod, „vždyť to s případem nesouvisí!“

„Naopak,“ odvětil Saturnin. „Skutečný rytíř by nikdy nepoužil helmu z 14. století – pokud mu tedy náhodou v noci nepraskla ta jeho, a on si nepůjčil tu z vitríny...“

A opravdu. Pan Dobromil Sýkora z Pardubic, rekonstrukční nadšenec, jenž se honosil titulem „rytíř svobodného města Vysoké Mýto“, se po chvilce nervózně přiznal, že během večera nešťastně zakopl o kbelík s kolomazí, rozlomil vlastní přilbici a – čistě z nouze – sáhl do vitríny.

„Chtěl jsem ji jen na půl hodiny!“ zvolal.

„A na půl tisíciletí ji ztratili jiní,“ poznamenal Saturnin a zvedl obočí.

Helma byla nakonec nalezena v dřevěné bedně s nápisem bojové rekvizity, levé křídlo armády , mezi meči z překližky a modrým kostýmem, který připomínal středověkého kominíka. Když byla slavnostně vrácena do vitríny, kustod hluboce oddechl a Saturnin navrhl, aby se příště zavedlo heslo: Do expozice s mečem a s rozvahou.

Zeptal jsem se  Saturnina, zda ho to těší – zachraňovat kulturní dědictví v přestrojení za průvodce.

„Velmi, pane,“ usmál se. „Ale myslím, že nás zde již netřeba a můžeme se vrátit do bytu. Nikdy nevíte, kdy vám zmizí něco vzácnějšího než přilba – třeba klid, pořádek nebo důstojnost při návštěvě tety Kateřiny.“

Tak jsme se vydali na cestu domů. A já dodnes přemýšlím, kolik helmic a jiných pokladů by nám dnes chybělo, kdyby tehdy Saturnin neprozřel skrze rekonstruktora v neoprávněném lesku.

Do bytu paní Suchánkové jsme dorazili krátce po poledni – to zvláštní mezičasí, kdy se neděje vůbec nic, ale člověk je tím přesto příjemně unaven. Saturnin právě připravoval čaj podle receptu, který údajně přivezl z Indie (a který podezřele chutnal jako běžný čaj s plátkem citronu), když zazvonil telefon.

Zvedl jsem sluchátko a ozvalo se nadšeně ztišené:

„Jiří? Tady dědeček. Potřeboval bych, abys dnes večer se Saturninem přišel. Máme před sebou nesnadný úkol – sestavit seznam věcí, které je nutno vzít s sebou na hory na otevření lanovky.“

„Myslel jsem, že to zařízení otevře majitel a hlavní inženýr.“ podivil jsem se.

„Pochopitelně,“ odvětil dědeček, „ale někdo musí mít přehled, co všechno bude potřeba. A portské bez společnosti chutná jako voda z kohoutku. Jiří... přijeď, prosím. Za třicet let Tvého života, má druhá prosba.“

Tuto větu pronesl tónem tak zádumčivým, že jsem se nezmohl ani na lehkou ironii, a souhlasně jsem přikývl, přestože věděl, že mě nevidí.  Dědeček totiž „prosby“ používal zhruba stejně často, jako se v Čechách objevuje polární záře.

„Děje se něco, pane?“ zeptal se Saturnin, který postřehl můj pohled do dáli, jaký mívají muži před odjezdem do války, nebo k dědečkovi.

„Vyrážíme k dědečkovi.” seznámil jsem jej se situací.

Dědeček nás přivítal u dveří s hrdostí hostitele a duchem expedice. V ruce držel tužku, v druhé čistý papír a v očích výraz muže, který by s pomocí dvou pohlednic a kusu provázku dovedl vybudovat lyžařské středisko.

„Děkuji, že jste přišli, pánové,“ pravil slavnostně. „Posaďte se, připravil jsem koláč z kdoulí, který jsem schovával pro slavnostní příležitosti nebo nečekanou návštěvu berního úřadu.“

Usadili jsme se u stolu, zatímco dědeček s výrazem ceremoniáře servíroval koláč. Kousky se kladly na talířky tak klidně a slavnostně, jako by si byly vědomy, že vstupují do společnosti, kde se nejí, ale přemýšlí se nad nimi.

„Řekl bych, pane,“ poznamenal Saturnin, „že i Dionýsos by dnes večer vyměnil svou révu za kousek této pochoutky a sepsal seznam potřeb na hory.“

Dědeček zvedl vidličku a pronesl: „Na seznam! Ať je dlouhý, ale ne zbytečný!“

„Což je, pokud mohu poznamenat, oxymóron v turistickém prostředí,“ dodal Saturnin s lehkou úklonou.

„Tak tedy: co potřebujeme do hor? Základem je teplé oblečení.“

„A zdravý rozum,“ poznamenal Saturnin.

„Ten ovšem obvykle v horách zapomeneme. Napiš, Jiří – kabát, šála, rukavice... A co takhle elektrické ohřívadlo na nohy?“

„Dědečku,“ ozval jsem se, „v hotelu bude velmi pravděpodobně dostatek tepla a mimo hotel téměř jistě nebude zásuvka. A i kdyby byla, nepředpokládám, že se budete procházet s ohřívadlem.“

„Dobrá,“ mávl rukou, „tak elektrický deštník.“

„Zatím nebyl vynalezen,“ poznamenal Saturnin. „A i kdyby byl, troufám si tvrdit, že deštník do sněhu není praktický. Navrhuji spíš klasický plášť.“

Dědeček se zamyslel. „Alespoň elektrickou svítilnu si beru. Je to moje poslední slovo.“

„Vaše poslední slovo bylo před chvílí deštník,“ připomněl jsem.

„V tom případě to bylo mé předposlední slovo. Elektrická svítilna bude poslední. Saturnine, pokračujte.“

„Doporučoval bych ještě základní toaletní potřeby, ponožky – ideálně v několika vrstvách – a knihu. Na horách se totiž nejlépe čte literatura s pevným dějem a rozumným počtem mrtvol.“

„Dědeček dává přednost memoárům rakouských generálů,“ podotkl jsem.

„Ano, ti věděli, jak zamrznout na úrovni. Napiš: 'četba dle osobní preference'. A rozhodně nezapomeňme na lékárničku.“

„A termosku!“ zvolal Saturnin. „Bez termosky je zima jen dlouhá nepříjemnost.“

Dědeček se opět zamyslel. „A co zápalky? Bez nich si člověk v nouzi nezapálí svíčku. A bez svíčky nevidí, komu píše závěť.“

„Zápalky napíšu dvakrát,“ pravil jsem. „Jedny pro jistotu.“

„A sněžnice?“ pokračoval dědeček s nadějí v hlase.

„Zbytečné,“ zavrtěl Saturnin hlavou. „Když už se budete tak hluboko bořit do sněhu, sněžnice vás zachrání asi jako lak na nehty na Titaniku.“

Po dvou hodinách jsme měli seznam dlouhý přes tři strany. Obsahoval mj. tři různé druhy mýdla, náhradní šle, jód, francouzskou knihu o meteorologii (kterou nikdo nečetl, ale všichni respektovali) a dvě krabičky sucharů, které dědeček označil za „strategické zásoby pro případ vyhladovění“.

Když jsme dopili portské a Saturnin obřadně složil seznam do dědečkova cestovního kufru, dědeček si povzdechl:

„To je ono, pánové. Připravenost je matkou štěstí. Jestli nás zaskočí lavina, budu první, kdo si na ni posvítí elektrickou svítilnou!“

„A jediný, kdo jí nabídne suchary,“ dodal Saturnin.

Pak jsme se rozešli do večera – my s dobrým pocitem, že jsme nic nezapomněli, a dědeček s jistotou, že i kdyby zapomněl, může se spolehnout na Saturnina. A ten – to jsme věděli oba – zapomínal jedině na zbytečné starosti.

VII

Odjíždíme z Prahy

Dědečkův povzdech nad drahami

Po stopách minulosti

Přijeli jsme na hotel

„Vlaky už nejsou, co bývaly,“ povzdechl si dědeček, zatímco náš vlak z Prahy s praskotem a jakýmsi rozladěným bručením uháněl krajinou. „Za mých mladých let měly parní lokomotivy jistý šarm. Ten rytmus, ten dunivý dech… A dnes? Dieselové mašiny vrčí jako rozzlobený medvěd se žaludeční nevolností.“

Saturnin, který právě vyndával z batohu plechovou dózu se sušenkami a složený ubrousek, jako by snad tušil, že se cestou bude servírovat malá svačina, pozvedl obočí a poznamenal:

„Pane, elektrické lokomotivy jsou přeci mnohem tišší a čistší. Neměl byste spíš litovat, že jich je na českých tratích jako šafránu?“

„To je právě to!“ rozhořčil se dědeček. „Už v roce 1879 ten Siemens v Berlíně předvedl elektrický vlak po třetí kolejnici, a my tady pořád čekáme, až nám někdo natáhne dráty nad hlavu! Křižík měl elektriku na Letné už v roce 1891 – kladka, vrchní vedení, všechno vymyšlené! A Bechyňka? Tábor–Bechyně 1903, první elektrická železnice u nás! Ale kdepak. Tady pořád dýcháme uhlí a pokrok se loudá jak školák k zubaři.“

„Ale dědečku,“ pokusil jsem se ho uklidnit, „třeba tyhle tratě ještě nejsou elektrifikované, protože…“

„Protože co?!“ přerušil mě s dramatickým gestem. „Protože by to stálo moc peněz? Tak ať si vzpomenou, kolik stálo to uhlí! A ty vodárny! A ten hluk! Slušná železnice má být tichá jako šlechtična na pohřbu, ne jako kat s bronchitidou.“

Saturnin, mezitím ladně přelévající jantarovou tekutinu do broušeného skla, pronesl s vážností someliéra: „Pane, technický pokrok je jako dobrý sluha – přijde pozdě, zato s jistotou. A třeba i tato dieselová obluda nás nakonec doveze do Hanušovic, i když s grácií parního stroje to nemá nic společného.“

„No právě!“ zabručel dědeček a ukázal na nástupiště, kde nás čekal přestup. „A podívejte se – další dieselové monstrum. Kdyby tu už dávno táhly dráty, mohli jsme jet v tichosti a s noblesou. Ale ne – my pořád žijeme v době páry. Jen bez té páry.“

A tak jsme se s dědečkovým reptáním a Saturninovým koňakem v ruce naložili do navazujícího vlaku do Jeseníků – stroje, který by podle dědečkových slov „za Masaryka okamžitě vyřadili z provozu jako nedůstojný pokroku.“

A právě když jsme dorazili do Hanušovic – stanice, která by za normálních okolností zůstala v kolektivní paměti českého cestujícího jen jako „ta s bufetem, co nikdy nemá guláš“ – dědeček náhle pozdvihl prst a slavnostně pronesl:

„Víte, že tudy kdysi projížděl sám pan president?“

„Opravdu?“ podivil jsem se.

„Ale jistě,“ přikývl dědeček. „Roku 1924, cestou do Topoľčianek. Prý dokonce vystoupil, aby pozdravil občany, kteří se sem seběhli, aby spatřili prezidenta. Byl to velký okamžik. Paní portýrka omdlela a obecní tajemník plakal do klopy.“

Saturnin, který právě doléval koňak, poznamenal: „To musel být zážitek – Masaryk v Hanušovicích. Skoro jako my teď, akorát že jeho vlak asi neměl zpoždění.“

„A jestli měl, tak si ho jistě zasloužil,“ zamumlal jsem, zatímco jsme se s batohy hnali ke zpožděnému spoji. „Třeba: ‚Občané Hanušovic, děkujeme za hrdinné přestoupení!‘“

„A já bych dodal něco o demokracii a zodpovědnosti k železničnímu jízdnímu řádu,“ doplnil dědeček, který si během přesunu stěžoval, že za Masaryka by vlak nikdy nečekal, až si cestující dojdou pro párek v rohlíku.

Saturnin, nyní už pohodlně usazený ve vlaku, pozvedl skleničku a uzavřel naše maloměstské přestupní drama:

„Na zdraví pana prezidenta. Ať už je kdekoli, jistě by ocenil, že my, jeho duchovní dědicové, neztrácíme čas planými projevy, ale jdeme příkladem – konkrétně příkladem rozumného popíjení během jízdy.“

Pokračovali jsme dál v cestě – já, dědeček a Saturnin – bez fanfár, bez čestné stráže, zato s vědomím, že alespoň jednou jsme přestupovali na stejném nástupišti jako T. G. Masaryk. A snad i s podobným výrazem ve tváři, jaký má člověk, když se ptá: „Přijede ten vlak vůbec, nebo se mám jít rovnou ubytovat naproti do hotelu Aichinger?“

Zatímco se vlak drápal posledními kilometry do kopců a neochotně supěl na každé výhybce, dědeček opřený o rám okna prohlásil:

„Kdybychom jeli dostavníkem, už jsme dávno na místě. A ještě bychom po cestě stačili zachránit dámu v bezvědomí, přepadnout dva loupežníky a povečeřet ve šlechtickém zájezdním hostinci.“

„Obávám se, pane,“ ozval se Saturnin s vážnou tváří, „že dnes by se dámě v bezvědomí dostalo jen pokuty za zdržování provozu, loupežníci by byli zaměstnáni v pojišťovnictví a zájezdní hostinec by měl v nabídce pouze taliány a utopence.“

Konečně se před námi otevřel pohled na horskou stanici, kterou prospekt hotelu eufemisticky nazýval „výstupní bod komfortní alpské dovolené“. Ve skutečnosti šlo o nádraží, které vypadalo, jako by mu někdo před lety odebral důležitý papír s povolením k existenci, ale ono se rozhodlo žít dál ze vzdoru.

„No vida,“ řekl dědeček. „Už jen najít ten hotel. Doufám, že má postele a střechu, na to jsem v těchto krajích poněkud citlivý.“

Náš kočár, tedy přesněji řečeno saně tažené nevrlým kočím, nás čekal u nádraží. Kočí měl tvář člověka, který celý život snídá ticho, obědvá sarkasmus a k večeři si dopřává nevoli. Všechny naše pokusy o konverzaci odbyl jen kývnutím hlavy – a jednou dokonce jemným zachrčením, které mohlo znamenat buď „nastupte“ nebo „pokud máte otázky, raději je spolkněte“.

Když jsme dorazili k hotelu, otevřel se před námi pohled, který by potěšil i toho nejzatvrzelejšího měšťáka – honosná vila v alpském stylu, s věžičkou, dřevěnými balkóny a čerstvě shrnutým sněhem, který vypadal, jako by jej někdo urovnal pravítkem. Před vchodem se líně vinul dým z komínů, vůně pryskyřice se mísila s lehkým závanem pečeného jablka a skořice – snad aby hned u vchodu každého přesvědčila, že je tu vítán jako vlastní syn.

„No vida,“ podotkl dědeček spokojeně, „vypadá to, že tu nebudeme muset topit uhlím ani si nosit vodu ze studny.“

„Zřejmě nás čeká vyšší kulturní stupeň civilizace,“ přisvědčil Saturnin, který se tvářil tak samozřejmě, jako by hotel kdysi vlastnil jeho pradědeček.

Dveře se před námi otevřely téměř samy, a než jsme stačili vstoupit, objevil se usměvavý portýr v uniformě, která byla vyžehlena s chirurgickou přesností. Uklonil se lehce jako bříza ve větru a převzal naše zavazadla s takovým klidem, že by člověk téměř uvěřil, že nosit kufry je jeho osobní radost.

V hale nás přivítala recepční s úsměvem, jaký mívají víly v pohádkách – a bankovní úřednice na propagačních plakátech. Byla rychlá, pohotová a decentně vkusná. Pokoj jsme měli připravený, oheň v krbu hořel, ve vázách čerstvé květiny a v rohu salonku hrála tiše hudba – jakási valčíková melodie, jež činila i prosté nadechnutí slavnostním okamžikem.

„Vítejte, pánové,“ pravila recepční a podala dědečkovi klíč. „Pokoj číslo 202, s výhledem na hřeben a s vanou. Snídaně je formou bufetu, podává se od sedmi do deseti. A pokud byste měli zájem o večerní čaj, podáváme jej v knihovně u krbu.“

„Jaký je dnes den?“ zeptal se dědeček nedůvěřivě, jako by to celé zavánělo snem.

„Pátek, pane.“

„Pak to je jistě sen. Všude bývá v sobotu zmatek, a tady nám servírují čaj a harmonii.“

„Říkala knihovna?“ ozval se Saturnin s jiskrou v oku. „Zní to, jako by si kultura oblékla frak a čekala, až ji pozveme k tanci.“

„Nu, Jiří,“ pravil dědeček, zatímco si rozepínal kabát a očima přejížděl po salonku, „tady se mi líbí. Tady bych byl ochoten přečkat i světovou válku. Tedy – samozřejmě v tom případě, že by se servírovalo jako doposud.“

Zatímco Saturnin odnesl naše kufry s elegancí anglického majordoma, já s dědečkem jsme usedli na chvíli do křesel u krbu. Oheň příjemně praskal a jeho odlesky kreslily po stropě obrazce, které by jistě ocenil i Salvador Dalí, pokud by se ovšem spokojil s tím, že v jeho obrazech hraje hlavní roli borové poleno.

Prošli jsme lesklou chodbou s mosaznými klikami a tlumeným světlem stropních svítidel, zjistili jsme, že naše pokoje se nacházejí v prvním patře. Můj pokoj byl na jedné straně chodby, zatímco Saturnin a dědeček obývali propojený dvoupokoj na straně druhé – zřejmě proto, aby Saturnin mohl být dědečkovi nablízku pro případ, že by se naskytla potřeba připomenout dědečkovi, že dvakrát denně tonikum bohaté na železo není totéž co koňak.

Domluvili jsme se, že se sejdeme u večeře, a poté jsme se rozešli do svých pokojů – já s tichým uspokojením z pohodlí a vyhlídky na teplou koupel, Saturnin se svým obvyklým klidem a dědeček s výrazem muže, který očekává, že v hotelové kuchyni objeví zámeckého šéfkuchaře, který mu kdysi servíroval bažanta s kaštanovou nádivkou někde na panství u Znojma.

VIII

Večeře v hotelu

Překvapení z třetího patra

Jídelna hotelu Albatros byla přesně taková, jakou byste si přáli najít po dlouhé cestě vlakem – vysoké stropy, měkké světlo křišťálových lustrů, stolky s bílými ubrusy a stříbrem, které se lesklo tak, že by ho Saturnin jistě považoval za vhodné k chirurgickému zákroku. Obsluha byla diskrétní, všímavá a takř/ka nadpozemsky tichá – jediným hlasitějším projevem v celé místnosti byla dědečkova spokojenost při rozpoznání, že se v jídelním lístku nachází jeho oblíbená „terinka z divočáka s lanýžovým olejem“.

„To je znamení,“ poznamenal, „že tenhle podnik nemůže být špatný. Kdo má lanýže, ví, co je v životě důležité.“

Zatímco jsme se nořili do menu psaného tak honosnou francouzštinou, že by z něj zbledl i maturant z lycea, všiml jsem si, že ke stolu u okna právě usedá někdo povědomý – muž ve středních letech s inteligentní tváří, brýlemi a výrazem člověka, který má pod kontrolou nejen svět, ale i duševní zdraví jeho obyvatel.

„Doktore Vlachu!“ zvolal jsem překvapeně a málem převrhl karafu s vodou.

Postava u okna zvedla hlavu a usmála se: „No vida, Jiří! A pan Saturnin. A dědeček! Co vás přivádí do těchto končin? Doufám, že ne sběr borůvek – v lednu je tu poměrně slabá sezóna.“

„Slavnostní otevření elektrické lanovky,“ odpověděl dědeček s obzvláštním důrazem na slovo elektrické a vstal, aby doktorovi potřásl rukou. „Už jsme dlouho nenechali své ledviny pořádně promrznout.“

„A vy?“ zeptal jsem se, zatímco jsme mu nabízeli místo u našeho stolu.

„Konference psychiatrů,“ odpověděl doktor Vlach a usedl s pohybem člověka, který během dne absolvoval čtyři přednášky a tři klinické kazuistiky. „Třetí patro je dočasně obsazeno těmi, kdo mají blízko k lidské duši. A podle nočního klidu na chodbách soudím, že i ti, kdo už mají léky.“

„Skvělé,“ uchechtl se dědeček, „takže když se nám večer nebude chtít spát, stačí zaklepat a dostaneme Luminal jako pozornost podniku.“

„A nebo přinejmenším přísný pohled a seznam příznaků úzkostné poruchy,“ přikývl doktor Vlach a s mírným pousmáním dodal:

„Luminol je barbiturát s pověstí, která uklidní i největšího skeptika.“

Pak se mírně zasnil a pronesl s jiskrou v oku:

„Ostatně, víte, že barbituráty vděčí za své jméno jisté Barbaře? Prý se tak jmenovala přítelkyně německého chemika von Baeyera, který kyselinu barbiturovou objevil. Romantické, že? Jiná verze říká, že látku syntetizoval právě na den svaté Barbory, a tak měl o pojmenování postaráno. Tak či tak, je hezké, že lék na neklid nese jméno, které zní skoro jako začátek milostného dopisu.“

Dědeček se zakabonil: „To bych se rád dožil doby, kdy nějaký učenec objeví látku, po níž se člověk uklidní, usne, ráno vstane čilý jako rybička a pamatuje si, kde včera odložil noviny.“

„Tato látka, pane,“ prohlásil Saturnin s klidnou důstojností, „se mezi slušně vychovanými muži nazývá sklenka koňaku po večeři a dobrý selský rozum.“

Saturnin právě s obratností prestidigitátora doléval víno, když se zeptal: „Smím-li se zeptat, pane doktore, jedná se o konferenci vážnou, vědeckou, nebo... tu s rautem?“

„Řekl bych, že kombinaci obojího,“ odpověděl Vlach. „Odpoledne prezentujeme výsledky výzkumu, večer testujeme odolnost vůči sociálním kontaktům a tataráku.“

Večeře ubíhala v příjemném duchu – dobré jídlo, lepší společnost a občasné dědečkovy pokusy dokázat, že každý psychiatr je jen důsledkem vlastního dětství. Doktor Vlach se držel s noblesou, s jakou by zvládl i večeři s paranoidními pacienty a hysterickým kuchařem.

Když jsme se nakonec rozloučili a Vlach zmizel zpět do třetího patra, dědeček se zamyšleně podrbal na bradě a řekl: „Víš, Jiří, jestli nás tady jednoho dne zasype lavina nebo uvězní sněhová bouře, je vlastně dobře, že tu máme psychiatra. Když už nic, aspoň si pak budeme moct s někým popovídat o tom, co s námi dětství udělalo.“

Doktor Vlach si pomalu vychutnal doušek vína a zadíval se na ubrousek, jako by v něm hledal návod na spásu lidstva. „Víte,“ řekl nakonec, „většina lidí si myslí, že psychiatrie je věda o šílenství. Ve skutečnosti je to spíš trpělivé pozorování normálních lidí v nenormálních situacích. A čím víc takových situací zažiju, tím víc se utvrzuji, že normální není nikdo.“

Dědeček pokýval hlavou. „Jak by řekla Kateřina, František měl takovou teorii: člověk je v pořádku jen do té chvíle, než začne věřit, že je v pořádku.“

„To by bylo na diplomovou práci,“ poznamenal Vlach suše. „Zvlášť když dotyčný zároveň tvrdí, že ostatní jsou nenapravitelní podivíni. Z toho pak vznikají celé školy myšlení.“

„A celé školy přehánění,“ doplnil Saturnin, který se právě vynořil zpoza číšníka s dortíkem v jedné ruce a neochvějným klidem v druhé. „Mimochodem, pane doktore, konference na téma 'Emocionální adaptace jedince v mezních podmínkách'  zní sice vznešeně, ale nemá náhodou ve třetím patře skutečný vrchol v sekci 'Jak zvládnout, že vám teta zapomněla poslat balík' ?“

„Tu přednáším zítra ráno osobně,“ pronesl Vlach se šibalským úsměvem. „První řada už je zcela zaplněná. Hlavně psychiatry, kteří balíky nikdy nedostávají.“

Zasmáli jsme se a já si v duchu říkal, že přítomnost doktora Vlacha v tomto horském hotelu je jako nalezení flakonku kolínské vody v batohu slepého šerpíka – nečekaná, mírně znepokojivá, ale v pravý čas velmi osvěžující.

„A jaké jsou plány vaší výpravy na zítřek?“ zeptal se Vlach, zatímco dědeček rozvažoval, jestli si dát ještě palačinku, nebo rovnou likér.

„Pokud bude hezky,“ začal jsem, „chystáme se na lyže. A pokud nebude...“

„Tak půjdete stejně,“ přerušil mě Saturnin. „Předpověď je pouze návrh, nikoli závazný příkaz. A žádná vánice ještě nezastavila odhodlaného Čecha, který si navoskoval lyže.“

„V tom případě doufám, že se k nám připojí i doktor Vlach,“ poznamenal dědeček. „Když se vám na cestě někdo zhroutí, bude potřeba profesionála. A psychiatr bude nepochybně blíž než nosítka.“

Večeře se pomalu blížila ke konci. Číšníci začali sbírat prázdné talíře s tichou důsledností dobře vycvičeného regimentu a z reproduktorů se ozvalo jakési lehce rozladěné tango, které podle dědečka „připomínalo pokus o přistání na rozvodněné Vltavě“.

„Přátelé,“ povstal doktor Vlach s lehkým povzdechem a mírně ztuhlými zády, „bylo mi potěšením. Zítra mě čeká panelová diskuse na téma Hraniční stavy a hraniční osobnosti , což je — s dovolením — v horách zvlášť aktuální téma.“

„Máte na mysli nadmořskou výšku, nebo psychické rozpoložení hostů?“ zeptal se Saturnin, zatímco elegantně posouval židli zpět pod stůl.

„Obojí,“ zasmál se Vlach a jemně pokynul na rozloučenou. „A teď už vzhůru do třetího patra – ne snad pro duchovní povznesení, ale kvůli hotelové konferenční sekci.“

My tři jsme zamířili do našeho prvního patra — já na jednu stranu chodby, dědeček a Saturnin do svého dvoupokojového apartmá na druhou.

„Jiří,“ obrátil se ke mně dědeček, když už jsme stáli u schodiště, „pokud zítra ráno nevyjdeme včas, připomeň mi, že musím Saturninovi přikázat budíček vojenského typu. S hudbou, ale bez dělostřelecké podpory.“

„Spolehni se, dědečku,“ usmál jsem se.

Rozloučili jsme se a já se uchýlil do svého pokoje, kde mě čekala měkká postel, výhled na potemnělý les a tichá radost z toho, že svět je stále ještě dost bláznivý na to, aby stál za pozorování.

Za oknem se zvolna snášel sníh.

Všechno nasvědčovalo tomu, že zítřejší den přinese víc, než jen mou první jízdu na lyžích.

IX

Dáma z rudé Tatry

Učím se lyžovat

Odpoledne sám v knihovně

Ráno v hotelu Albatros mělo všechny znaky ideálního začátku dne: ticho, výhled na zasněžené vrcholky a snídani, která v sobě spojovala pohodlí první republiky s lehkou rukou francouzského kuchaře. Dědeček se už od šesté ranní procházel po chodbě v županu a s novinami, protože „za Masaryka se nevyspávalo do devíti jako nějací salónní anarchisté“, a Saturnin připravil mé sako na opěradlo křesla s poznámkou: „Snídaně je rituál, pane. A rituál si zaslouží důstojnost.“

Hotelová jídelna voněla čerstvou kávou, vanilkovými rohlíčky a dřevem. Dědeček si objednal čaj „jaký pil polní kurát v bitvě u Limanovy“, Saturnin si nechal přinést vejce naměkko „dle návodu z Etonu“, a já jsem zvolil tousty s máslem a marmeládou, které měly chuť bezstarostného dětství.

Sotva jsme se pustili do snídaně, ozval se zvenčí zvuk motoru. Ne ledajaký motor – tohle byl zvuk, který neoznamuje pouhý příjezd, nýbrž příležitost. O chvíli později se v hale ozval šepot a několik číšníků s nehranou zvědavostí vykouklo zpoza závěsů.

Do hotelu právě přijela slečna Barbora Terebová.

Ne, nevkročila — ona vplula. V rudé Tatře 30 Sport, s bílou kožešinou přes ramena a kloboučkem, který by slušel i filmové hvězdě. Vystoupila s elegancí, kterou by jí mohla závidět i operní sopranistka na benefičním večeru, a s naprostým klidem si upravila rukavici. Vstoupila do haly tak, jak vcházejí ženy, které vědí, že se na ně někdo dívá – a že si to zaslouží.

Dědeček pozvedl obočí. „No vida,“ řekl. „Myslel jsem, že se tu potkám s inženýrem Terebou, ale toto je ovšem jiný kalibr.“

Saturnin, který si právě potíral rohlík máslem, aniž by utrousil jediné drobítko, poznamenal: „Tohle, pane, není host – to je událost.“

Já jsem jen mlčky pozoroval, jak slečna Terebová přechází přes halu, a zvažoval, zda by nebylo příliš teatrální vstát a zamávat. Nakonec jsem jen vstal a rozlil si přitom trochu kávy do talířku.

„Klid, Jiří,“ řekl dědeček pobaveně, „přesně takhle to vypadá, když se gentleman rozhodne udělat dojem, ale porazí ho vlastní příbor.“

Slečna Barbora nás zřejmě zahlédla — či spíše cítila naši přítomnost. Otočila se, lehce se usmála a pokývla hlavou. Pokyn byl naprosto dostatečný. Nebylo třeba slov. Svět se na pár vteřin zpomalil.

Po snídani jsme se rozloučili s recepčním, který Saturninovi důvěrně sdělil, že „slečna Terebová má apartmá s balkonem a výhledem na celý hřeben“, a odebrali jsme se do svých pokojů, abychom si po ranním překvapení dali chvíli na zklidnění tepové frekvence.

Oběd proběhl v klidnějším duchu, ačkoliv dědeček celou dobu trousil poznámky o tom, jak si „dáma s kožešinou jistě potrpí na vkusné lyžařské vybavení“. Saturnin se zatím tvářil, že plánuje logistiku polární výpravy, ale já ho podezříval, že ve skutečnosti už připravuje lehce zinscenovanou náhodnou srážku mezi mnou a slečnou Terebovou u sušáku na lyže.

Se slečnou Terebovou jsme se potkali u oběda. Usedla ke stolu s elegancí, jaká bývá vyhrazena baletkám a diplomatům, a objednala si consomé s takovou samozřejmostí, jako by šlo o housku se salámem. Když obsluha odešla, podívala se na mě s lehkým úsměvem.

„Tak vy jste si také vybral hory k přemýšlení o životě? To je u staromládeneckého typu velmi chvályhodné.“

Zalapal jsem po dechu nad tou nečekaně přesnou střelou a pokusil se o uvolněný úsměv. „Ale kdepak, rozhodně nejsem žádný samorost. Pouze jsem... kulturně selektivní.“

„To zní jako eufemismus pro člověka, který obědvá v tichu a seřazuje knihy podle barvy hřbetů,“ poznamenala mile a s nenápadnou ironií.

Zachraňovalo mě jediné – že přišla káva, a slečna Terebová se rozhodla, že po náročné cestě se odebere na odpolední odpočinek. Loučila se s náznakem úsměvu, který říkal: Tak uvidíme, jak dlouho to bez toho mládeneckého ticha vydržíte.

Jakmile odešla, otočil jsem se na Saturnina, který právě metodicky rovnal cukřenky podle azimutu.

„Saturnine,“ zašeptal jsem, „musíme dnes odpoledne zahájit lyžařský výcvik.“

„Samozřejmě, pane. Máte na mysli základní seznámení s výbavou, nebo se rovnou vrhneme na obraty na sjezdovce, které připomínají ladnost laně v úleku?“

„Začněme u toho, jak si připnout lyže, a uvidíme, co zvládnu bez veřejného výsměchu.“

„Velmi rozumné, pane,“ přikývl Saturnin. „Předpokládám, že při tréninku budeme operovat v dostatečné vzdálenosti od všech svědků – zejména těch, kteří by si vaše případné pády mohli špatně vyložit jako nový druh horské choreografie.“

„Přesně tak,“ přitakal jsem. „A slečně Barboře nesmí za žádných okolností dojít, že se moje dosavadní zkušenosti s lyžováním omezují na pohlednici s pozdravem z Tater, kde lyžař ladně brzdí v oblouku a směje se, jako by mu právě někdo oznámil, že zdědil vinici.“

Mezitím dorazil doktor Vlach, zamával nám přes sál a když usedl, omluvil se, že se k nám dnes na svah nepřidá.

„Mám přednášku,“ vysvětlil. „Téma: Nevědomé motivace při sportovním výkonu s ohledem na krizové ego.  Bohužel to znamená, že budu celé odpoledne trávit ve společnosti kolegů, kteří lyžují už jen v teorii.“

Dědeček, který právě dojedl jelení ragú a potíral si knír ubrouskem, poznamenal: „Tak to vám přeju hodně štěstí. Já se dnes do mateřské školky s vámi taky nevydám,“ a kývl hlavou ke mně. „Půjdu raději zkontrolovat elektroinstalaci v hotelu. Místní údržbář mi sice tvrdil, že je všechno v pořádku, ale nevypadal jako člověk, který by rozpoznal žárovku od prasklé pojistky.“

Tím jsme se rozešli. Dědeček se vydal zachraňovat hotel před imaginárním zkratem, doktor Vlach do útrob své odborné vědy a Saturnin se mnou do zasněženého zákoutí za hotelem, kde se mělo odehrát moje první seznámení se zimním sportem, který sice připomínal zábavu, ale mně dosud připomínal spíš neúmyslný pokus o akrobatické číslo.

Jak Saturnin slíbil, pustil se po obědě s pečlivostí jemu vlastní do mého lyžařského výcviku. Na rozdíl od jiných učitelů, kteří své svěřence pouze postaví na svah a přejí jim šťastnou cestu směrem dolů, Saturnin zvolil metodu jemnou, trpělivou – a lehce ironickou.

Odvedl mě stranou od hotelového ruchu na tiché, zasněžené prostranství mezi dvěma smrky, které podle něj „už zažily dost sportovních pádů na to, aby se netvářily překvapeně“.

„Začneme od základů, pane,“ pravil slavnostně a poklekl k mým lyžím. „Každý veliký sjezdař jednou poprvé zápasil se zapínáním vázání.“

První lekce: připnout boty k lyžím. Ukázalo se, že vázání má přesně tři způsoby, jak se nenasadit, a jeden, jak to funguje. Po několika pokusech – z nichž jeden málem odstartoval Saturnina střemhlavým pohybem do závěje – jsme postoupili ke kroku dvě: rovnováha.

„Postoj, pane. Nohy mírně od sebe, kolena pružně, ruce volně před sebe... Ne, to není boxerský zápas. Ano, teď vypadáte jako člověk, který si není jist, zda se chce rozjet, nebo rozmyslet.“

Pak přišla kapitola Zatáčení pro začátečníky , zahrnující legendární „oblouček vlevo“:

„Přeneste váhu na levou nohu, podívejte se směrem, kam chcete jet, a nezapomeňte dýchat. Dýchání se v krizových situacích osvědčilo více než výkřiky.“

Oblouk se sice podobal spíše zatáčce v poštovní frontě, ale Saturnin zatleskal:

„Výborně, pane! Máte přirozený talent pro dramatické náklony.“

Následovalo obrácené přenášení váhy , tentokrát doprava. „A teď totéž, jen zrcadlově. Nezapomeňte na ladnost! Ano, správně – tohle už připomíná lyžování, a ne boj s gravitací.“

Zastavení – prvek, který se při sjezdu hodí zhruba stejně často jako padák v aeroplánu – se ukázalo být mým nejsilnějším článkem. Po krátké instruktáži jsem dokázal přesně napodobit Saturninův pohyb, přibrzdit hranou a bezpečně zastavit před vyčnívajícím krtincem.

„Skvělé, výstavní zabrzdění. Vidíte, pane, jak vám to jde! Myslím, že se zítra můžeme neohroženě vydat na kopec a připojit se ke všem ostatním.“

Pak pohlédl na hodinky, zatvářil se jako vrchní inspektor správného času a dodal:

„Nyní se můžeme vrátit na oběd. Lidský organismus si totiž nejlépe pamatuje úspěchy, pokud jsou zakončeny vývarem a čerstvým knedlíkem.“

Vraceli sme se na hotel – já s nově nabytým sebevědomím a Saturnin s výrazem člověka, který právě učil klokana baletu a dosáhl v tom úspěchu.

Zmožen tréninkem a několika velmi blízkými setkáními s horizontální rovinou, jsem se odpotácel na do jídelny kde bylo tentokrát překvapivě prázdno. Usadil jsem se ke stolu s pocitem, že už nikdy nevstanu, a čekal, kdo se ke mně připojí. Marně.

Doktor Vlach, jak mi sdělil číšník s výrazem člověka, který zaslechl víc, než by si přál, se stále nacházel na své přednášce. Podle všeho se tam s kolegy věnoval hluboké debatě o vnitřní motivaci sportovce tváří v tvář gravitačním silám a neochotě vázat si tkaničky.

Dědeček mezitím objevil ve sklepních prostorách hotelu spínač, který podle jeho slov „zkorodoval morálně i fyzicky vlivem nekompetentní instalace a teplotních výkyvů připomínajících sibiřské železnice“. Nyní trávil večer nad plány elektroinstalace, vedl přísnou přednášku hotelovému údržbáři a prý několikrát zmínil možnost, že celý objekt vzplane, až se jednou zapne topení a rádio současně.

Slečna Terebová buď stále odpočívala, nebo se – což by odpovídalo jejímu smyslu pro načasování – dostavila na oběd buď dříve, nebo později, zkrátka ve chvíli, kdy jsem tam nebyl já.

Saturnin, který mi zcela neochvějně přinesl talíř silného vývaru a domácí limonádu s plátkem citronu, poznamenal:

„Pane, není každý den svátek. Někdy je člověk vděčný i za samotnou židli a výhled do prázdného sálu.“

„Děkuji vám, Saturnine. Máte dar říci to tak, že i samota u gulášové polévky zní jako mezistupeň osvícení.“

Zhltnul jsem vše s rychlostí a vděčností člověka, který ví, že zítřejší den přinese další souboj s lyžařskou výzbrojí i vlastní důstojností. A ačkoli den neprobíhal podle romantických představ mé fantazie, uzavřel jsem ho s pocitem tiché satisfakce: přežil jsem první den na lyžích a nepotřeboval jsem lékařskou pomoc.

Zatím.

Po obědě jsem se odebral do hotelové knihovny, údajně tiché oázy klidu, kam občas zabloudil host, který se spletl při hledání kulečníkové místnosti. Usedl jsem do hlubokého křesla s výhledem na dveře a vybral si knihu, jejíž název sliboval napětí, ale obsah nabízel především středověké daňové reformy v Uhersku.

Nenápadně jsem vyhlížel slečnu Terebovou – ačkoli jsem si namlouval, že čtu. Přitom jsem si vzpomněl na své mládí, kdy jsem v městské knihovně jednoho léta přečetl celého Dostojevského. Dnes vím, že to bylo především proto, že knihovnice byla dívka s copem a brýlemi, které jí stále padaly z nosu, a já doufal, že mi jednoho dne řekne: „Vy jste tak přemýšlivý, Jiří.“ Neřekla nikdy nic. Stejně jako ty ostatní. Místo toho dávaly přednost různým sportovcům, rošťákům nebo frajerům s mastnými vlasy a kšiltovkou dozadu, kteří uměli udělat kotrmelec na asfaltu nebo dovedli hodit šutrem přes celou řeku.

I tentokrát mi žádná dívka nic neřekla, ale na rozdíl od mládí mi to tentokrát nijak zvlášť nevadilo. Možná za to mohla ta limonáda. Možná to ticho. Nebo to, že člověk v hotelové knihovně nikdy neví, kdo se objeví ve dveřích. A v jaké náladě.

Dveře se tiše otevřely – ne dramaticky, ale s onou nenápadnou samozřejmostí, kterou mají jen dámy, jež si nikdy nejsou nejisté, zda na ně někdo právě pohlíží. Byla to slečna Terebová.

Vešla s knihovním klidem sobě vlastním, přistoupila k regálu a bez váhání sáhla po svazku s vybledlou vazbou a zlatým písmem: La Dame aux Camélias ( Dáma s kaméliemi) od Alexandra Dumase mladšího – klasický příběh o nevinné lásce, odloučení a tragickém konci, jehož sentimentálnost překračovala i standardy osvícenství.

Letmo pohlédla mým směrem a s nepatrným náznakem zklamání řekla:

„Zřejmě čtete špatnou literaturu, Jiří.“

Pak – aniž by čekala na odpověď – se otočila a odešla s knihou v ruce, jako by právě provedla malý literární atentát na mou čtenářskou důstojnost.

Zůstal jsem sedět s knihou o norských fjordech a vážně jsem přemýšlel, zda není načase změnit nejen četbu, ale i žánr života.

V tom se znovu otevřely dveře knihovny – tentokrát s energií člověka, který hledá pravdu, nebo alespoň řádně katalogizovanou psychologickou literaturu. Do místnosti vešel doktor Vlach s pohledem badatele a v ruce držel poznámkový blok, který vypadal, že zažil více duševních krizí než celé lázeňské město dohromady.

„Neviděl jste tu někde spisy Carla Gustava Junga?“ zeptal se tónem, který naznačoval, že bez nich je lidská duše pouhá hádanka s chybějícím obrázkem.

„Obávám se, že knihovna se soustředí spíš na cestopisy a detektivky,“ odvětil jsem a zaklapl svazek o fjordech.

Doktor Vlach se posadil ke mně a tiše si povzdechl. „Jste pobledlý, Jiří. Snad nejde o žaludeční neurózu. Anebo… snad nešlo o slečnu Terebovou? Viděl jsem ji, jak odchází s Dámou s kameliemi . To je jistý archetyp.“

„Archetyp čeho?“ zeptal jsem se opatrně.

„Nesdílené projekce animy,“ pronesl Vlach a pohodlně se opřel. „Jinými slovy, vy v ní vidíte ideál, zatímco ona se s vámi cvičí v sebekontrole a možná i jemném sarkasmu. Jung by řekl, že je to výzva k individuaci – tedy k tomu, abyste našel sám sebe. A pak možná i ji.“

„A jak se pozná, že jsem se našel?“ zeptal jsem se.

„Snadno,“ pousmál se Vlach. „Přestanete číst o fjordech, začnete o lásce  a pak si přestanete klást otázku, proč slečna Terebová dala přednost večeru s knihou před večerm s Vámi.“

Pak se zvedl, narovnal si límec a dodal:

„Jdu zkusit recepci. Někdy se archetypy skrývají i v ztrátách a nálezech.“

A byl pryč. Nechal mě s norskými fjordy, prázdným šálkem limonády a pocitem, že svět je o něco větší, než jsem si dosud myslel.

X

Brandy před polednem

Slavnostní otevření lanové dráhy

Milouš křtí dědečkovu botu

Posílen spánkem a svěžím horským vzduchem, rozhodl jsem se následujícího rána pro malou tělesnou rozcvičku. Právě jsem zaujal polohu dřepu s předpaženýma rukama, když se dveře náhle rozlétly a v nich stál Saturnin. V jedné ruce držel stříbrný podnos, na němž spočívala láhev s tmavou tekutinou a vedle ní se blyštěla broušená koňaková sklenička.

„Brandy, pane?“ otázal se s profesionální zdvořilostí.

„Saturnine, už jsem vám jednou říkal, že pravý gentleman před polednem nepije,“ odpověděl jsem pevně.

Saturnin lehce naklonil hlavu a s výrazem člověka, jenž ví víc, než dává najevo, odvětil:

„Neštěstí nechodí po lidech, ale po horách.“

Zamračil jsem se. „To si pletete, Saturnine, to přísloví je přece obráceně!“

Saturnin smutně zakroutil hlavou. „Dnes bohužel ne, pane. Právě přijela teta Kateřina s Miloušem.“

Pronesl to tónem člověka, který ohlašuje příchod fronty do slunného dne nebo výpadek proudu během slavnostní večeře. Zároveň tím vysvětlil, proč od recepce zazněl výkřik:

„A to jste mi nemohli přidělit pokoj s výhledem na jih?!“,

následovaný hlasitým výčtem zdravotních potíží Milouše, jehož kufr s lyžařskou výbavou byl dle všeho odkloněn někam mezi Vídeň a Bern.

Tím to však neskončilo. Za několik okamžiků se recepcí nesl další hlasitý výlev:

„Jak si mám zaplatit pokoj, když jste mi vzali peněženku?!“

Recepční, mladík s nervózním úsměvem a výrazem člověka, který se včera dozvěděl, že bude mít doživotní praxi právě v tomto hotelu, se snažil tetu Kateřinu uklidnit:

„Paní, my jsme vám nic nevzali, jistě ji máte někde v kabelce…“

„Mladý muži,“ přerušila ho teta Kateřina s důrazem profesora klasických jazyků, „já mám ve svých věcech pořádek. Kdybych byla chaotik, nikdy bych si nezvládla zabalit do kufru dvacet čtyři kusů spodního prádla na pět dní!“

Napětí v recepci rostlo, až se náhle zpoza rohu ozval známý hlas:

„Kateřino, proboha, co to tu zase tropíš?“

Do haly vstoupil dědeček, v saku, které mělo podle Saturnina svůj vlastní rodokmen, a s výrazem člověka, který už jednou odvolal revoluci z důvodu nedostatečné organizace.

„Ty jsi tady?“ vyhrkla teta Kateřina překvapeně.

„Ano, jsem tu s Jiřím a Saturninem. A mimochodem,“ dodal suše a položil na desku recepce elegantní koženou peněženku, „tohle jsi upustila u taxíku. Recepční tě evidentně neokradl. Ani nikdo jiný.“

„Tak to bych ráda viděla,“ odvětila teta Kateřina, která odmítla uvěřit realitě bez menšího souboje, „Na každém šprochu je pravdy trochu”, ale peněženku si vzala.

„A bez peněz do hospody nelez!”, dodal dědeček.

Recepční se jen hluboce nadechl a přijal hotovost za pobyt.

Tím byla brandy vysvětlena a Saturnin ještě stihnul poznamenat

„Teta Kateřina Vám vzkazuje, že si přeje být vítána s veškerou úctou, která náleží ženě, jež kvůli zdraví obětovala francouzské vafle, teplou koupel a manžela, byť v opačném pořadí.“

V ten moment se ozvalo zaklepání tak energické, že by se s ním dalo vyzvánět i na vrata hasičské zbrojnice. Dřív než jsem stihl jakkoli zareagovat, Saturnin otevřel dveře a dovnitř vtrhla teta Kateřina, následovaná Miloušem, který působil dojmem, že se právě chystá na výstup na Annapurnu — soudě dle množství vlny, patentních zapínání a lyžařských brýlí zavěšených mu na krku jako trofeje z expedice.

Saturnin s tím nejdokonalejším úsměvem pravil:

„Vítejte v horách, paní. Ptáci zpívají, sníh třpytí a dramatické vstupy se podávají zpravidla v hale, nikoliv na chodbě.“

Teta Kateřina na něj pohlédla s pohledem zkušené inspektorky dívčí školy a bez mrknutí oka odvětila:

„Kdo se směje naposled, ten bývá často bez deky a s pokojem na sever.“

„Co tady děláš, Jiří, s dědečkem?“ zeptala se mě.

Odvětil jsem, že jsem na rozdíl od ní pozván na slavnostní otevření lanovky a že by mě velmi zajímalo, co tady dělá ona s Miloušem. Zmínka o slavnosti tetu Kateřinu očividně zaujala a místo její odpovědi na svůj dotaz, se ozvalo:

„Dobrý den, starý brachu!“ zahlaholil Milouš a vítězoslavně se rozhlédl po pokoji. „To je překvapení! Všimnul jsem si, že je tu i Barbora, která ti dala košem, tak jí teď konečně můžu předvést své sportovní přednosti.“

Nemám rád, když mi někdo říká „starý brachu“, zvlášť pokud mezi mnou a dotyčným není žádné starobní pouto a pokud se tím má navodit atmosféra důvěrnosti, která zcela chybí. A už vůbec nemám rád, když se o slečně Barboře hovoří tónem, který zavání povrchní frajeřinou, jaká bývá doménou mužů s úzkými lýtky a nadměrným sebevědomím. Krom toho mě zmínka o rozchodu se slečnou Terebovou zabolela.

Chtěl jsem to právě Miloušovi říci — pokud možno jasně, stručně a dostatečně hlasitě, ale předběhnul mě Saturnin.

„Pan Milouš je jistě připraven ohromit nejen lyžařské svahy,“ pronesl Saturnin zcela vážně, „ale i hotelovou jídelnu svým osobitým účesem, který jako by vznikl kombinací alpského větru, nešťastně zvolené čepice a strojku na těstoviny. Je obdivuhodné, že ještě před prvním obloukem působí dojmem, že sjel lavinu — hlavou napřed.“

„Na nic jsem se tě neptal, sluho!“ odvětil Milouš neurvale, netuše, že tenký led, na který vstoupil, se právě prolomil.

„Budu si muset vážně promluvit s dědečkem“, dodala teta Kateřina.

Saturnin se lehce uklonil se slovy „Panstvo promine“, načež vybavil tetu Kateřinu šálkem grogu a eskortoval ji i s Miloušem do jejího pokoje.

Když se vrátil, zeptal jsem se „Saturnine, co kdybych Vám dal rozkaz poněkud neobvyklého druhu?”. Rozzářil se a řekl,  „vždycky jsem toužil po tom, aby mi někdo dával rozkazy neobvyklého druhu, z předchozích zkušeností se domnívám, že se rozkaz bude týkat pana Milouše.”

„Ano Saturnine, Milouš trpí nedostatkem vhodného chování a je mu třeba být tomu.”

Saturnin se narovnal a pravil s klidem, jaký mívají jen muži na obrázcích vojenských ročenek:

„Přijímám tento úkol s veškerou vážností. Budu pana Milouše neúprosně stíhat na zemi, na vodě i ve vzduchu – bude-li třeba i na sněhu, ledu, či koberci. Neodpočinu, dokud nebudete, pane, s to postavit se pevně na obě nohy a vykonávat svou spravedlnost osobně. Do té doby použiji každé vhodné příležitosti, všeho svého důmyslu a jakékoli lsti, kterou mi dovolí dobré mravy a ústavní pořádek této země.“

Spokojen se Saturninovým slibem započal jsem s přípravou návštěvy slavnostního otevření lanové dráhy, které mělo proběhnout dnes krátce po poledni.

V hotelu už od brzkých hodin panoval v hotelu čilý ruch – všichni si žehlili šály, leštili hole a oprašovali svou nejlepší společenskou náladu a  u dolní stanice lanovky to již vřelo jako v obecní prádelně před velikonocemi.

Dědeček, který si před akcí na chodbě pečlivě navoskoval knír a přejel jej hřebenem, se chystal k odchodu, když ho zadržela teta Kateřina. Měla na sobě vlněný kostýmek v barvě suchého mechu a na klopě květ, který připomínal snahu floristické začátečnice složit podzimní náladu z čehokoliv, co zbylo v zahradnictví.

„Dědečku,“ začala teta medovým hlasem, „vzhledem k mému společenskému postavení a delikátnímu zdravotnímu stavu by mi jistě náleželo místo v první řadě. Víš, jak mi průvan škodí na levý ušní bubínek…“

„Milá Kateřino,“ přerušil ji dědeček s úsměvem, „na slavnostech si místo v první řadě nevyprosíš, nýbrž vysloužíš. Navrhuji řadu třetí – má výtečný výhled i méně tahu na ušní orgán.“ A už si nasazoval rukavice.

U dolní stanice lanové dráhy se mezitím sešlo úctyhodné množství lidí. Nechyběli hoteloví hosté, delegace z místních vesnic, ani skupina brýlatých pánů v kloboucích, která vypadala jako pochodující sjezd psychiatrické společnosti – což, jak se ukázalo, přesně byli. Dr. Vlach předsedal této skupince s výrazem muže, který očekává, že lanovka může mít zásadní vliv na stabilitu lidské psyché.

Na malém pódiu hrála dechová kapela Jesenický kvintet  skladby, které zněly jako kdyby je někdo napsal při svíčce ve vinném sklípku. Vedoucí lanové dráhy, pán s tváří bývalého železničáře a hlasem operetního tenora, předstoupil s mikrofonem, až kapela decentně utichla.

„Vážení přátelé,“ začal slavnostně, „dovolte mi, abych vám jménem všech pracovníků lanové dráhy poděkoval za přízeň a důvěru. Tento projekt byl snem – snem o spojení hor a údolí, pohodlí a zážitku.“

Pak vyzval dědečka na pódium. Dědeček vylezl svižně, rozhlédl se po davu, pokývl směrem ke skupině psychiatrů a pronesl:

„Milí přítomní, lanovka je jako lidská mysl – musí být dobře vedená, stabilní a mít pevné lano. Děkuji elektrickému proudu, že nás nenechá stoupat po svých vlastních nohách. A především: vzdejme hold technice, která nás nevede do propasti, ale vzhůru nad ní!“

Bouřlivý potlesk vystřídal jemný šelest sukně, když na pódium vystoupila slečna Barbora Terebová – elegantní, s mírným úsměvem a lehkým ruměncem.

„Jménem svého otce, inženýra Tereby, vám děkuji za účast. Tatínek mi vzkázal, že každý, kdo dnes pojede lanovkou, pomáhá ověřit nejen nosnost kabelu, ale i naději, že člověk se dokáže spojit s přírodou bez zbytečné námahy.“

Po krátké pauze následoval přípitek. Špunty od šampaňského vystřelily jako signály radosti a první kabinka se slavnostně připravila k odjezdu.

Do kabinky nastoupil majitel lanovky, dědeček a slečna Terebová. Za nimi já, Saturnin a doktor Vlach s několika kolegy, kteří si tiše zapisovali poznámky, možná o lanovce, možná o mém outfitu.

Teta Kateřina, která čekala s Miloušem o několik řad dál, rozhořčeně zasyčela:

„Slečna Terebová první? To /tedy opravdu… Mladá dáma má možná v rodině inženýra, ale já mám artrózu v levém koleni a zodpovědnost za nemocného syna!“

„Mami,“ ozval se Milouš, „mě se to teda líbí. Hlavně ta slavnost. A taky ta slečna s bubnem.“

„Mlč, Milouši. A nevykláněj se, ať tě   z toho slavnostního vánku neschvátí chřipka . “

Kabinky se houpaly, dechovka znovu spustila a první jízda lanovkou započala. V očích lidí se zračil dětský úžas, jaký se nevidí často – snad jen při prvním pohledu na sníh, nebo na účet v restauraci s osmi chody.

Nový stroj se vznesl k vrcholům a s ním i naše společenské naděje. Saturnin poznamenal, že takto poklidné otevření by mohlo být vzorem i pro jiné dopravní projekty – například zavedení tramvaje do Modřan. Dědeček zatím vysvětloval kolegovi z psychiatrické obce princip reostatu, slečna Barbora se lehce usmívala, a já jsem měl pocit, že i horský vzduch byl toho dne o něco lehčí.

Po první jízdě lanovkou, během níž slečna Barbora obdivovala výhled s takovou elegancí, že se dokonce i lanové lano zdálo být lehce dojaté, jsme se všichni opět sešli u dolní stanice. Kapela zatím přešla na valčík, který měl dodat slavnosti nádech vídeňské noblesy, ale protože foukač klarinetu měl rýmu a kontrabasista zjevně v noci ponocoval, připomínalo to spíš valčík v podání unaveného čaje.

Saturnin se mezitím věnoval kulturnímu programu a pomáhal s naléváním šumivého nápoje, který tentokrát nebyl jen pokusem o noblesu. Pan majitel lanovky si dal záležet a nechal přivézt pravé Moët & Chandon , což způsobilo ve společnosti drobné pozdvižení. Dědeček uznale pokýval hlavou a doktor Vlach pronesl, že "takto podávaná bublinková radost má terapeutický potenciál srovnatelný s víkendem v Tatrách."

Sklenky cinkaly, kapela se pokusila o pochod, který skončil jako valčík, a společnost si připíjela na budoucnost lanové dráhy i vlastní odvahu nechat se na ní unášet do horských výšin.

Teta Kateřina, rozhodnutá dostat se co nejblíže pultu s občerstvením, právě spílala obsluze, že její místo někdo zabral, když vtom se ozvalo:

„Pozor!“

Milouš, snaže se galantně otevřít láhev šampaňského, neodhadl sílu a směr. Zátka s hlasitým třeskem vyletěla vzhůru, minula o centimetr paní ředitelovou z Brna a dopadla do kotlíku trubače, který právě nabíral dech. Vzápětí se proud bublinek rozlil po lesklé špičce dědečkova botníku, což Milouš okomentoval slovy:

„To je pravé slavnostní křtění, ne?“

„Mladý muži,“ ozval se dědeček, hledě na svůj šampaňský mokem nasáklý nárt, „jestli ještě jednou použijete výraz křtění  v souvislosti s moji obuví, bude mít kapela důvod, aby ti zahrála requiem.“

Pak se dědeček ujal improvizované technické exkurze pro skupinu zvědavých pánů z akademického spolku elektrotechniků, kteří se vynořili jako kobylky zpoza kapely. Vysvětloval, jak by se dala celá lanová dráha pohánět domácím dynamem a že v případě výpadku proudu lze nouzově generovat elektřinu šlapáním – ideálně Miloušovým.

Teta Kateřina, oblečená do svého slavnostního kožíšku (který pamatoval ještě pražskou výstavu r. 1908), se mezitím usadila na skládací židli, kterou jí obětavě přinesl jeden z organizátorů. Neúnavně poukazovala na skutečnost, že některé děti z vesnice měly místo šály jen staré punčochy, a vyjádřila obavu, že jestli se to takto povleče dál, zmrzne Milouš a s ním i celé budoucí mužstvo národa.

„Maminko, mně je horko,“ odporoval Milouš.

„To je příznak podchlazení!“ zasyčela teta a přehodila přes něj další šál.

Odpoledne ubíhalo v příjemné společenské atmosféře, v níž se mísila slavnostní důstojnost s chaosem horské pouti. Některé děti se pokoušely sáňkovat ve svátečním oblečení, dospělí se snažili najít správný úhel pro skupinové foto s lanovkou a Saturnin předváděl turistům, jak otevřít šampaňské pomocí přezky na botě.

Když se slunce začalo sklánět za vrcholky hor a stíny kabinek protahovaly jako poetická metafora, vydali jsme se zpět do hotelu.

XI

Večer s hudbou

Slečna Barbora se mi vyhýbá

Miloušovi taneční kreace

Výpadek proudu

Hotelové strašidlo aneb Milouš v noční košili

Večer se hotel proměnil v důstojnou společenskou scénu. Ve vestibulu se rozsvítily mosazné lustry, v jídelně přibyly květiny na stolech a v salónku, kde během dne postávali lyžaři v mokrých ponožkách, nyní zazněly první tóny klavíru. Hrála místní dvojice – pán s bradkou, která mu dodávala výraz mírného skladatelského vyčerpání, obratně přecházel přes klaviaturu, zatímco štíhlý houslista s vlasy do čela vyluzoval na svůj nástroj tóny tak dojemné, že i horký punč chutnal melancholičtěji než obvykle.

Bylo po večeři a všichni, kdo byli schopni pohybu, se přesunula do salonku, kde dědeček právě dokončoval historku o tom, jak „za Masaryka se chodilo spát s rozumem, ne s horkou čokoládou“. Slečna Barbora přišla s noblesou sobě vlastní, usadila se ke stolu poblíž pódia a po většinu večera se tvářila zamyšleně – přesně tím způsobem, který ve vás probouzí touhu zjišťovat, na co asi tak myslí. Když jsem se pokusil navázat oční kontakt, vždycky právě v té chvíli upřela pohled do menu, na podlahu nebo na houslistovy tkaničky. Začínal jsem tušit, že buď předstírá, že mě nevidí, nebo jsem se nechtěně stal součástí sociálního experimentu.

Zato Milouš se nijak nezdráhal a jal se večer pojmout jako loveckou výpravu do neprobádaného území. Po krátké a pro něj nikterak příznivé konverzaci se slečnou Barborou zaujal pozici u bufetového stolu, kde – jak už bylo jeho zvykem – shledal šunkové rolky příhodným prostředkem k navazování kontaktu.

Jeho pozornost záhy upoutala slečna Lenka, dívka nepochybně krásná, s jemným obličejem a pohledem, v němž se zrcadlilo nejen okouzlení okolím, ale i jistá absence všech složitějších myšlenkových pochodů. Byla to bytost, jež se uměla radovat z teplé deky, bublajícího krbu a faktu, že kopce jsou „nahoru a dolů“.

Milouš se k ní přitočil s tím, co měl zřejmě za nenucený úsměv, a pronesl:

„Dobrý večer. Vy musíte být místní víla, nebo se pletu?“

Slečna Lenka se zasmála, jak se smějí dívky, které celý život slýchaly, že jim to sluší, a odpověděla:

„Já jsem Lenka. Mám moc ráda sníh, i když ho nesmím jíst, říkal tatínek.“

A bylo to. Milouš, okouzlen jejím bezprostředním způsobem, ji po chvíli pozval k tanci. Vydali se na parket, kde se houslista právě pouštěl do mírně rozverné polky, která sice Miloušovi příliš neseděla, ale to ho nikdy nezastavilo. Pohybovali se po tanečním parketu způsobem, který připomínal snahu dvou marionet, které vede najednou někdo bez zkušeností a bez obou rukou. Lenka se smála, Milouš se potil a několikrát málem zavadil o květinovou výzdobu.

Zatímco se Milouš se slečnou Lenkou nadále pohybovali po tanečním parketu způsobem, který připomínal pokus svázat krasobruslařské číslo se sněhovou koulovačkou, dědeček seděl v křesle v rohu sálu, kde se ustavila jakási pánská rezerva. Společnost mu dělal doktor Vlach, který právě odložil sklenici sherry, a Saturnin, jenž se tvářil jako člověk, jenž v duchu ladí příští orchestrální přednes čajové lžičky o porcelán.

„Řeknu vám, pánové,“ pravil dědeček s rukama za zády, „dnešní mládež tančí tak, jako by se snažila napodobit střelnici v lunaparku. Jen bez elegance a s větším rizikem poranění kotníků.“

„To není tanec,“ dodal doktor Vlach, „to je výraz podvědomého boje s rytmem – civilizované souboje mezi řádem a chaosem.“

„A výsledek?“ nadhodil Saturnin.

„Několik ztracených podpatků, jedna převržená váza a mírně narušené sebevědomí orchestru,“ konstatoval dědeček. „Ale musím přiznat, že mě to baví víc než sobotní program rozhlasu.“

V protějším rohu sálu seděla teta Kateřina, důstojně napřímená a ovinutá hedvábným šálem, který se při každém pohybu nebezpečně přibližoval ke svícnu. Z výšky svého mravního přesvědčení pozorovala tančící páry jako ředitelka penzionátu, která právě zjistila, že někdo tančí valčík o půlnoci bez dozoru.

„To je hrozné,“ poznamenala směrem k postaršímu pánovi, který se jí pokusil galantně nabídnout rámě k tanci. „Opravdu si myslíte, že se vdaná žena může jen tak vznášet v rytmu foxtrotu v přítomnosti cizích mužů?“

Pán se lehce uklonil a vycouval s obdivuhodnou elegancí. Teta Kateřina si přisunula šálek s horkou čokoládou a důrazně dodala:

„Za mého zesnulého manžela Františka se vědělo, že tanec je akt noblesní. A noblesní žena se neúčastní všeho, co se točí kolem střevíců a ztráty důstojnosti.“

Pak pohlédla na Milouše, který právě provedl něco, co vzdáleně připomínalo otočku, a dodala:

„A doufám, že se mu nebudou zítra třást nohy tak, že neudrží lžičku při snídani. Už tak má trávení rozhozené od doby, kdy se mu ve vlaku podával řízek s křenem!“

Večerní atmosféra dál plynula mezi tóny houslí, mihotáním světel a smíšenými pocity. Dědeček si zapálil doutník, doktor Vlach se vrátil ke své skleničce a Saturnin právě konverzoval s vedoucím orchestru o správné teplotě pro skladování smyčcových strun.

A já? Seděl jsem v koutku, tiše doufaje, že slečna Terebová jednou přizná, že věděla, že se na ni dívám – a že jí to vlastně bylo docela milé.

„Pozor, Milouši,“ poznamenal dědeček, když míjeli náš stůl, „tím tempem ohrožujete zdraví a možná i život nevinných číšníků.“

„Půlnoční valčík je na programu až za chvíli!“ zvolal Milouš bodře, a přitom se málem otočil tak prudce, že Lenčiny šaty vytvořily malý cyklón.

Já zůstal sedět. Slečna Barbora se mi vyhýbala s přesností švýcarských hodin a Saturnin, který mezitím nenápadně přinesl ke stolu šálek čaje s citronem, jen tiše poznamenal:

„Ticho před bouří, pane. Někdy trvá déle, než by si člověk přál.“

A tak jsem popíjel čaj, poslouchal housle, pozoroval tančící páry a přemýšlel, zda existuje sport, ve kterém bych měl menší úspěšnost než v tanci – snad jen synchronizované plavání.

Znenadání salonek pohltila tma. Hudebníci přestali hrát, zvenku se ozval řev větru a řinčení okenic. „Typické,“ poznamenal dědeček. „Za mých mladých let by elektřina vypadla maximálně při státním převratu.“ Doktor Vlach poznamenal „ V době kdy vy jste byl mladý teprve Faraday vynaleznul dynamo.”

Slečna Barbora odložila žurnál a tiše poznamenala:

„Doufejme, že to není nějaký personál s nápadem na improvizovanou ohňovou show.“

„Improvizace je počátek všeho neštěstí,“ prohlásila teta Kateřina.

Milouš se zvedl a nejistě se otočil směrem ke dveřím, které se lehce zakymácely v poryvu větru.

„Možná bychom měli… něco udělat,“ navrhl, aniž by přesně věděl co.

Lenka si opřela lokty o područku křesla a suše poznamenala:

„Nebojte se, Milouši. Zatím to nevypadá na nic horšího než výpadek obsluhy.“

V tu chvíli se ozvaly kroky – pomalé, těžké. Dveře se s rachotem otevřely a ve světle svíčky, kterou přinesl číšník, se vynořil… Saturnin.

V jedné ruce nesl stříbrný podnos s koňakem, ve druhé staromódní petrolejku. Jeho výraz byl klidný a slavnostní jako při zahájení školní akademie.

„Dobrý večer, vážení hosté,“ pronesl s lehkou úklonou. „Zdá se, že nám osud dopřál příležitost užít si večer v autentickém duchu dobrodružných románů. Brandy, někdo?“

„Saturnine,“ zašeptal jsem, „kde jste vzal tu petrolejku?“

„Vždy připraven, pane. A také jsem přinesl karty – pro případ, že by někdo chtěl hrát bridž. Nebo vykládat strašidelné historky.“

Lenka se mírně usmála.

„Já mám nejradši ty, kde se nakonec ukáže, že strašidlo byl někdo z příbuzenstva.“

Teta Kateřina si povzdechla:

„Kdo jinému jámu kopá… ten bývá obvykle její správce.“

Doktor Vlach se naklonil k petrolejce a zamyšleně pravil:

„Zajímavé, jak plamen ovlivňuje vnímání strachu. Víte, že—“

Z rohu salonku se ozvalo několik falešných tónů, jako když kočka přeběhne po notovém sešitě. Všichni strnuli – kromě Saturnina, který poznamenal:

„To bude pravděpodobně vítr. Anebo duch hotelového pianisty, který zemřel při hraní příliš vášnivého valčíku a zanechal v harmonii nevyřešený dominantní septakord.“

Milouš polekaně poposedl a chytil Lenku za ruku. Ta na něj pohlédla s pobaveným výrazem:

„To je v pořádku. Jen se, prosím, nerozhodni mě chránit tancem.“

Slečna Barbora vstala a suše poznamenala:

„Jdu spát. Někteří z nás se zítra chtějí věnovat skutečnému sportu, ne společenské improvizaci.“

Když odešla, dědeček se naklonil ke mně a zašeptal:

„To víte, Jiří, ženy jako ona potřebují víc než tmu a strašidla – potřebují důvod, aby se usmály. Nebo alespoň důvod, proč zůstat v salonku.“

Saturnin nalil koňak a podal mi sklenku:

„A kdo ví, pane… možná ten důvod přijde zítra. Dnes ale doporučuji užít si atmosféru. A kdyby se někdo přeci jen bál, mohu nabídnout také cukr z tvrdého karamelu a výklad sudetských pověstí.“

A tak jsme zůstali v kruhu světla petrolejky, zatímco vítr hučel za okny a Milouš se stále držel Lenčiny ruky – snad ze zvyku, snad z opatrnosti. Jediné jisté bylo, že tato noc vstoupí do historek naší rodiny.

Noc pokročila. Vítr dál kvílel kolem říms a okenic, petrolejka vrhala na stěny salonku stíny tak živé, že by se daly bez obav přijmout do ochotnického divadla. Hosté se pomalu rozcházeli do pokojů. Saturnin uhasil plamen s výrazem, jako by tím končil divadelní představení, a odebral se do své kajuty — tedy do pokoje hned vedle mého.

Sotva jsem položil hlavu na polštář, ozvalo se zezdola duté BÁC! , následované praskáním dřeva, cinkotem porcelánu a srdceryvným výkřikem, který zněl jako by někdo píchl do operního tenoristy těsně před předehrou.

Vyrazil jsem ze dveří právě ve chvíli, kdy Saturnin vycházel na chodbu již v kabátci a s petrolejkou v ruce.

„Pane,“ pravil vážně, „myslím, že hotelovému strašidlu právě započala směna.“

Sestoupili jsme po vrzajících schodech a naskytl se nám pohled na scénu, která by se nejlépe dala charakterizovat jako orchestrální kolize neporozumění, porcelánového střepu a krajkové estetiky.  Uprostřed haly, pod převrženým květináčem a vedle rozbitého servírovacího stolku, stál Milouš njako tragikomický pomník nešikovnosti. K našemu překvapení nebyl v županu, nebyl ani v pyžamu. Milouš stál před námi v noční košili, která byla zřejmě určena někomu o tři velikosti většímu a dvě generace staršímu — krajkovaná, bílá, s výšivkou „Mamince“ /na límci.

Na hlavě měl čepičku s bambulí (jež během pádu sklouzla a nyní mu visela přes obočí jako prapodivný monokl) a v ruce svíral svícen, zřejmě vypůjčený ze soukromé kaple.

„Proboha, co se tu stalo?“ vydechl jsem.

Milouš se oklepal jako podchlazený kavalír a promluvil: „Snažil jsem se ve tmě najít své pyžamo když jsem zaslechnul podezřelé kroky. Těžké. Přicházely z chodby. Chtěl jsem… ehm… chránit hotel před neznámým vetřelcem. Jako muž. Tak jsem si rychle obléknul noční košili, která jediná byla po ruce. A pak… pak jsem se do ní na schodech nějak zamotal.“

Saturnin se sklonil k rozbitému servírovacímu stolku, zvedl ze země kus dortu a zauvažoval: „Předpokládám, že tento kousek se kdysi nacházel ve vitríně, která nyní leží vpravo od nás. A usuzuji, že pan Milouš narazil hlavou právě do jejího rámu, čímž vyvolal dojem, že strašidlo nekleslo z nebes, ale zhmotnilo se přímo z bufetu.“

V tu chvíli dorazil i pan hoteliér s lucernou a výrazy, které bylo možno označit za kombinaci zděšení a fiskální paniky. Dědeček se objevil záhy, popotáhl si vestu a lakonicky poznamenal: „Kdybych tušil, že se dožiji toho, že nás straší vlastní příbuzní v noční košili s výšivkou, přestal bych úplně pít portské.“

Teta Kateřina přiběhla vzápětí a když spatřila Milouše, zvedla ruce k nebi: „Proč, Milouši? Proč mám ve svém kufru tvoje pyžamo a proč tu stojíš uprostřed té spouště v mojí noční košili?!“

„Mami, já jen... chtěl jsem být užitečný,“ zamumlal Milouš a svícen mu přitom sklouzl z ruky na špičku nohy.

Saturnin k tomu klidně poznamenal: „Musím uznat, že jako ochrana proti zlu by pan Milouš dokázal zmást i zkušeného upíra.“

Dědeček si sedl na schod, oddechl si a pronesl: „Až se tohle rozšíří mezi hosty, budeme muset k snídani přidat i šampaňské, aby si lidé mysleli, že to bylo jen noční představení.“

Tak skončila první noc našeho společného pobytu na horách. Bez elektřiny, zato s nečekaným představením Milouše v roli hotelového strašidla.

Zde je upravená verze věty, která zahrnuje i pochvalu Miloušovy chrabrosti:

„Pane,“ pošeptal mi Saturnin s lehkou úklonou, „lekce první právě proběhla — odvaha, strach, trapnost… a nutno říci, že pan Milouš projevil pozoruhodnou dávku chrabrosti, byť v kombinaci s krajkou a panikou.“

XII

Snídaně s překvapením aneb Vejce po benediktinsku

Lyžařský šampion

Dědeček plánuje výpravu

Večer u krbu

Ráno se v hotelové jídelně neslo v duchu tiché solidarity všech, kdo v noci zažili drobnou psychickou újmu, a Milouš — čerstvě poučen, otlačen a psychicky zhroucený — se usadil u našeho stolu s výrazem, který lze popsat jako směs pokory, bolesti a očekávání útoku z neznámého směru.

Dědeček si důsledně mazal máslo na housku, slečna Barbora listovala novinami a Saturnin se nenápadně přemístil za Milouše jako orchestrální hráč, který čeká na své velké sólo.

„Jak ses vyspal, Milouši?“ zeptal jsem se.

„Dobře,“ zalhal.

„Vážně?“ ozvala se slečna Barbora. „Já zas měla dojem, že někdo na chodbě recitoval Otčenáš  pozpátku a při tom zakopával o fíkus.“

Milouš předstíral, že mu do housky zabloudil citrón.

Saturnin mezitím nenápadně pokynul číšníkovi a objednal pro Milouše „speciální snídaňové menu pro hrdiny noci“ — což se ukázalo být kombinací nakládaných sleďů, topinek s hořčicí, vejce naměkko a čaje z přesličky, servírované na podnosu, který nesl nápis: Zvláštní poděkování strážci noci z pokoje č. 7 .

„Co to je?“ vydechl Milouš, když před něj přistálo jídlo, které by za normálních okolností bylo označeno jako preventivní úder proti gastronomii.

„Vaše snídaně, pane Milouši,“ odvětil Saturnin s lehkou úklonou. „Sestavená podle stravovacího režimu norských polárních výprav. Ideální pro muže, kteří čelili nebezpečí — nebo ho alespoň způsobili.“

„Ale já chtěl jen rohlík s marmeládou...“

„Odvahu, Milouši,“ přerušil ho Saturnin. „Každý správný hrdina začíná den výzvou. Včera duchové, dnes sleď.“

Slečna Barbora se schovala za noviny, zpoza kterých se ozvalo tlumené pff .

Dědeček bez mrknutí oka usrkl čaje a poznamenal: „To je velmi rozumné, Saturnine. Pamatuji si, jak mi kdysi poručík Malina vyprávěl, že před bitvou v Haliči jim kuchař podával jen kyselou kapustu a vodu s octem. Prý je to zklidní.“

Milouš statečně zvedl vidličku a zakrojil do sledě. Vzápětí se zatvářil tak, že by mohl ihned reklamovat nejen snídani, ale i celý smysl hotelového stravování.

„Víš, Milouši,“ řekl jsem mírně, „možná ti jen schází správný úhel pohledu. Někdy i sleď chutná jinak, když ho člověk sní vestoje.“

„Vestoje?“ znejistěl.

„V Norsku zcela běžné,“ dodal Saturnin. „Někteří badatelé se dokonce domnívají, že konzumace sledě ve vzpřímené poloze aktivuje takzvaný obranný reflex důstojnosti. Mimochodem, měl byste to zkusit i s vejcem.“

„S čím prosím?“ vykulil oči Milouš.

V tu chvíli přistoupil číšník s další mísou — tentokrát plnou loupaných vařených vajec — a podal ji Saturninovi.

„Na přání, pane.“

„Děkuji. Pane Milouši, dovolíte malý test obratnosti? Uchopíte vejce, stoupnete si a pokusíte se jej podržet na čele po dobu pěti sekund, aniž by vám spadlo.“

„Cože?! Proč?“

„Psychomotorická zkouška. Před dvěma lety ji aplikovali v jistém sanatoriu u Neuchâtelu na osoby, které trpěly zvýšeným výskytem samolibého mluvení ve společnosti. Výsledky byly pozoruhodné.“

Milouš se podíval na nás, pak na vejce, poté na svůj osud. Povzdechl si, vstal a nasadil si vejce na čelo. Vydržel přesně dvě sekundy, než mu sjelo, narazilo do nosu a odrazilo se do jeho šálku.

Saturnin mlčky zatleskal.

„Výborně, pane. Pokrok.“

Dědeček kývl a poznamenal:

„Víte, kdysi jsme podobné cviky prováděli na vojně s bramborami. Kdo vydržel deset vteřin, směl celý týden mluvit v jídelně nahlas.“

Slečna Barbora znovu odložila noviny a tentokrát se už skutečně usmála. Ne však jako někdo, kdo se baví na cizí účet — spíš jako člověk, který právě viděl šachového mistra, jak v jedné nenápadné partii obětoval střelce a připravil si mat.

Po snídani se všichni rozešli do svých pokojů. Saturnin ke mě přistoupil a prohlásil:

„A nyní, pane, dovolíte-li — svolám lyžařskou výpravu, načež se vydal informovat ostatní.

,Dědeček, který mezitím absolvoval rychlou inspekci hotelového rozvaděče a učinil u něj několik poznámek tužkou na svém bloku s nápisem „MOŽNÁ NEBEZPEČÍ“ prohlásil:

„Technické zázemí přežije i slabší vichřici, a tudíž usoudil jsem, že není důvodu zůstávat pozadu. Jdu s vámi.“

Doktora Vlacha Saturnin zastihl u psacího stolu, kde zrovna kreslil schéma „psychologického profilu muže ve šponovkách“. Když slyšel o výpravě, jen pokýval hlavou:

„Výborně, čerstvý vzduch prospěje mým úvahám o regresivním chování v rukavicích s palcem.“

Slečna Barbora byla oslovena s obzvláštní jemností. Saturnin se lehce uklonil a pravil:

„Slečno, sníh je dnes pevný, svah mírný a společnost rozmanitá — ideální podmínky pro krátký výlet.“

„Dobrá, půjdu. Ale jen pod podmínkou, že nebudu muset předstírat nadšení z výšlapu do kopce,“ odvětila s pobaveným úsměvem.

Milouš se o výpravě dozvěděl jako poslední. Saturnin jej zastihl v salonku, kde si před zrcadlem zkoušel nový lyžařský úsměv.

„Výprava na svah, pane Milouši,“ oznámil mu.

„Skvělé!“ zvolal Milouš. „Aspoň všem ukážu, že na lyžích  umím i couvat!“

Na svahu jsme se setkali asi za hodinu – tedy všichni kromě tety Kateřiny, která prohlásila  „Já po tak náročné cestě potřebuji především regeneraci,“ a  dodala: „Dám přednost sklenici pomerančového koktejlu a notné dávce slunečních paprsků na hotelové terase.“

Saturnin si neodpustil dodat „Překrásně formulováno, paní Kateřino,“ přikývl Saturnin. „Až na to, že dnes slunce svítí asi jako plyn v zapálené troubě.“

Že slečna Barbora lyžuje výborně, mě nepřekvapilo – u ní jsem to tak nějak předpokládal. U doktora Vlacha jsem to tušil; měl totiž zvláštní dar provozovat jakýkoli sport s elegancí a klidem člověka, který ho právě vyučoval v sanatoriu pro aristokraty, přestože o něm možná ještě včera nikdy neslyšel.

Že bude na svahu jako doma i Milouš, mě však poněkud zahanbilo. Zdá se, že zesnulý strýček František mu kromě sklonu k všemoudrosti a podivnému oblékání přece jen zanechal i nějaký praktický odkaz.

Nejvíce mě však překvapil dědeček. Jeho historky o tom, jak za války zachránil na lyžích jakousi baronku před polními myslivci v italských Alpách, jsem dosud bral jako poetické přehánění. Především proto, že tolik baronek a vévodkyň, kolik jich dědeček ve svých vyprávěních zachránil, by se nevešlo na menší ples v císařském paláci.

Nechali jsme se vyvézt na vrchol kopce, kde už na nás čekali naši přátelé. První se dolů vydali doktor Vlach s dědečkem, jejichž styl připomínal pomalejší obří slalom – důstojný a rozvážný, ovšem s překvapivou jistotou v každém oblouku.

Za nimi vystřelila slečna Barbora, která předvedla ukázkové alpské lyžování, ladné a plynulé, jako by se na svazích narodila. A Milouš, který si pod jakousi ne zcela čestnou záminkou vypůjčil lyže,  se snažil se slečnou Barborou držet krok (krok asi není nejsprávnějším výrazem, ale při mých omezených zkušenostech mě lepší výraz nenapadá), i když jeho styl byl poněkud méně elegantní a ne a ne nabrat rychlost neboť ho Saturnin v hotelu přesvědčil, že když si namaže skluznice mýdlem, jistě pak pojede jako namydlený blesk.

Já se zatím zdržoval spíše v pozadí, s výrazem člověka, který si ještě není zcela jist, zda na nohou skutečně stojí on, nebo někdo jiný. Saturnin jel několik metrů přede mnou, nenápadně mě kontroloval a občas po mně vrhl pohled, který říkal: „Nic se nebojte, pane, zatím žijete.“ Celá skupinka vždy dojela na místo s dobrou viditelností a čekala, až se připojím.

Zatímco na mě čekali na mítince u hrany, za níž se svah prudce lámal do strmějšího klesání, napadla mě – jak jsem poznal za chvíli – velmi neuvážená myšlenka: Tentokrát budu na vás čekat já.

Přidřepl jsem si, zaujal pozici vajíčka a s odhodláním se vrhl dolů.

Ve chvíli, kdy jsem se v solidní rychlosti řítil kolem skupinky čekajících přátel, zaslechl jsem úzkostlivé volání:

„Brzdi!“

Ihned po přejetí zlomu mi došlo, proč ta naléhavost. Svah přede mnou přešel do nečekaně prudkého srázu – v tu chvíli mi připadal téměř kolmý. Prolétl jsem několik metrů vzduchem, instinktivně roztáhl nohy jako zkušený skokan a pomyslel jsem si: Pokud teď spadnu, bude to naposledy.

Dosedl jsem na svah s razancí, která otřásla každým svalem v mém těle. Nohy mi poskakovaly jako kola bryčky, která se řítila po polní cestě za párem splašených koní. Přesto jsem se stále držel na lyžích – byť spíše díky síle setrvačnosti než vlastního umu.

V dálce jsem spatřil cestu vedoucí k hotelu a skupinku hostů nesoucích lyže k lanovce. Tohle neubrzdím , blesklo mi hlavou.

Posledními zbytky sil jsem stočil lyže na hranu a pokusil se o zoufalý manévr, přesně jak mě to včera učil Saturnin. Zpod hran mi vytryskly gejzíry sněhu, vířil jsem kolem jako malá sněhová bouře. Překvapivě to mělo i praktický efekt – hosté se na cestě s respektem rozestoupili a vytvořili mi volný průjezd.

S nečekanou precizností jsem projel mezi nimi a s konečnou platností zastavil až v malém lesíku za cestou. Sundal jsem si lyžařské brýle, otřel pot z čela a vtom se ozvalo mohutné:

„Bravo!“

Přihlížející hosté propukli v nadšený potlesk, v domnění, že právě sledovali ukázkový sportovní výkon. Já jsem ovšem věděl své.

Toho dne už jsem nelyžoval.

Od lesíka jsem se vrátil k ostatním se směsí pokory a zbytkového adrenalinu v žilách. Saturnin mi mlčky podal hůlku, která mi při manévru někam odletěla, a s klidem sobě vlastním poznamenal:

„Pane, doporučuji dnes zařadit klidový režim. I vítězové si musejí občas odpočinout.“

Všichni jsme pak pomalu zamířili zpět k hotelu. Cesta nám trvala déle než ráno — částečně kvůli unaveným nohám, částečně kvůli dědečkovým zastávkám, při kterých posuzoval konstrukci lyžařských vleků a zapisoval si poznámky do svého bloku.

U oběda, kde nás obsluhovala servírka s výrazem člověka, který už slyšel příliš mnoho podivných historek od hostů z Prahy, dědeček s vážnou tváří rozvinul nový plán:

„Zítra podnikneme hřebenovou túru. Mám vyhlédnutý výlet po trase, kterou ve dvacátých letech doporučoval Klub československých turistů jako 'povznášející, leč důsledně nebezpečnou'. To nás nemůže odradit.“

Slečna Barbora se na chvíli omluvila, s tím, že potřebuje zajet do města. Prý jí cosi „zcela nezbytného“ chybí, ale i přes naléhavé otázky Saturnina neupřesnila, zda se jedná o šálu, lak na nehty, nebo literární inspiraci.

Teta Kateřina se mezitím s dramatickým výrazem sklonila k Miloušovi, který si naoko masíroval lýtko a občas bolestně sykl.

„Milouši! Po takovém výkonu musíš okamžitě do teplé koupele. Představ si, co by tomu řekl tvůj otec! Ne, nediskutuj. Dám ti horký čaj, suché ponožky a vilcacoru.“

„To není na klouby?“ podivil se Milouš.

„To je na všechno. Zdraví máš jen jedno a rýma začíná tam, kde končí rozum.“ odpověděla vítězoslavně a odvedla ho jako matka poraněného hrdinu.

Zatímco doktor Vlach se spokojeně přel s dědečkem o výškové převýšení zítřejší túry a Saturnin nenápadně cosi zapisoval do malého notesu, já jsem se tiše zadíval z okna. Slečna Barbora se mi stále vyhýbala – zřejmě jsem v ní nechtěně zanechal dojem kaskadéra bez pudu sebezáchovy. Ale i to, jak poznamenal doktor Vlach, může být v jistých kruzích považováno za půvabné.

Odpoledne jsme se Saturninem strávili na pokoji. Zatímco mi připravoval čaj s citronem podle metody, kterou nazýval „anglicky rozhodná“, rozvaloval jsem se v křesle a znuděně hleděl z okna na mlžný opar stoupající z lesa.

„Řeknu vám, Saturnine,“ povzdechl jsem si, „mám dojem, že slečna Barbora se mi vyhýbá čím dál okatěji. Dnes mě při obědě ani jednou neoslovila. A když jsem jí pomáhal s kabátem, poděkovala mi způsobem, jakým člověk děkuje hotelové pokojské.“

Saturnin položil konvici na podšálek, usedl proti mně a s výrazem anglického lorda těsně před prohlášením o válce prohlásil:

„Pane, dvoření je jako šachová partie. Nesmíte tahat dámou příliš brzy, nebo přijde o hlavu. Navrhuji několik strategií, které se v minulosti osvědčily u náročných dam: zaprvé — přiměřený nezájem. Dámy oceňují muže, kteří mají jiné zájmy než jen je. Zadruhé — kulturní podněty. Citát z Rilkeho večer u krbu udělá víc než tucet růží. A zatřetí — hrdinství. Nic nevyvolá city jako mírné riziko otřesu mozku.“

„To zní jako plán s vysokým stupněm nebezpečí,“ namítl jsem.

„Přesně tak, pane. Nic důležitého se neobejde bez rizika. Vzpomeňte na Hannibala. Nebýt slonů, nikdo si ho nepamatuje.“

V tu chvíli se z vedlejšího pokoje ozval hlas tety Kateřiny: „Ať nezapomene na šálu! Z nachlazení je k zápalu jen krok a z toho už bývá plicní sanatorium!“

„Zlatá slova,“ poznamenal Saturnin klidně. „Teta Kateřina opět střeží zdraví svého syna jako levice poklad z čajové soupravy.“

Večer jsme zakončili v hotelovém salonku, kde plápolající krb vrhal měkké světlo na koberce, těžké závěsy a drobné stoly s porcelánovými šálky. Atmosféra byla ospalá, laskavá, téměř až snová. Dědeček s doktorem Vlachem zasedli ke krbu do hlubokých ušáků a ihned se ponořili do vášnivé debaty.

„Psychologie davu je fascinující,“ pravil doktor Vlach a upíjel čaj. „Víte, že lidé se chovají inteligentněji, když mají pocit, že je někdo sleduje?“

„To je možné,“ kývl dědeček. „Ale já vám povím, že stejně fascinující je i trojfázové zapojení starého rakouského jističe. Někdy to připomíná povahu vašeho davu – stačí jediný špatný dotek a všechno shoří.“

Seděl jsem se Saturninem opodál a v duchu porovnával krásu místních dam s noblesou slečny Barbory.

„Nemohu si pomoct, Saturnine,“ pronesl jsem. „Slečna z recepce je sice okouzlující, ale Barbora má v sobě něco... nedobytného.“

„Ano, pane,“ souhlasil Saturnin. „Je to rozdíl mezi pohledem na rozkvetlou louku a průzkumem zasněženého vrcholu. První zahřeje, druhé přiměje člověka se obléct a vyšplhat.“

„Ach, mladí,“ ozval se dědeček, aniž by odtrhl zrak od svého šálku. „Krásu ženy poznáte, až vám na půdě shoří pojistky a ona se nebojí slézt pro náhradní. Do té doby je to všechno jen povrchová estetika.“

„A pamatujte,“ dodal doktor Vlach, „pravá láska nezačíná polibkem, ale trapným tichem, které si oba užívají.“

Zasmáli jsme se tiše a vychutnávali večerní klid, přerušovaný jen praskáním polen a občasným cinknutím lžičky o porcelán. Bylo to jedno z těch vzácných posezení, kdy člověk nemusel nic říkat, aby věděl, že patří mezi přátele.

XIII

Jdeme na vycházku

Gentlemani hlavou vpřed

Sněžná bouře

Bylo krásné horské ráno. Slunce sice trochu zaspalo, ale obloha se tvářila optimisticky a lanovka fungovala, což se, jak se později ukázalo, nedalo říci o celém dni. Naše skupinka, sestávající z dědečka, doktora Vlacha, slečny Terebové, Milouše, tety Kateřiny, Saturnina a mě, se rozhodla podniknout, jak pravil dědeček, „krátkou zdravotní procházku s drobným převýšením”, což v jeho pojetí znamenalo hřebenovou túru s občasnou potřebou maček a cepínu.

Teta Kateřina, která se celou cestu na stanici tvářila jako účastnice výpravy na Annapurnu, se náhle zarazila před lanovkou a ztišeným hlasem pronesla:

„A jste si jisti, že je to bezpečné? Nebude kabina s tolika lidmi přetížená? Co když praskne lano? Nebo přijde náraz větru? Nebo se nám zamotá lyže do kladky?!“

Saturnin, který právě pomáhal Miloušovi nasadit rukavici obráceně, se otočil s obvyklým klidem:

„Paní, lanovka je nejbezpečnější dopravní prostředek ve svislém směru. Navíc – pokud byste měla jakékoli pochybnosti, mohu Vám okamžitě zajistit výstup po svých. S Vaší energií byste mohli být nahoře dřív než kabina. A zatímco lanovka potřebuje elektřinu, Vy jste poháněna čistou silou charakteru.“

Teta Kateřina se očividně rozhodovala, zda odpověď považovat za kompliment či urážku, si nakonec odhodlaně si utáhla šálu a rozhodla se, že pokud se jí má stát něco osudného, ať se tak stane alespoň v rukavičkách.

Na dolní stanici lanovky nás přivítal obvyklý horský průvan a muž v huňatém kabátě, který s důležitostí vrchního celníka vystřihoval nůžkami z lístků rohy a každému z nás popřál poněkud strojeně „šťastnou cestu vzhůru“.

Naskládali jsme se do kabinky a začali stoupat.

„Krásný výhled,“ poznamenal doktor Vlach, když jsme minuli první sněhem zapadaný smrk.

„Zajisté, pane! Pevně věřím, že si z této vycházky odneseme i další nezapomenutelné vzpomínky,” odvětil Saturnin s výrazem tak klidným, jako by už předem věděl, co nás čeká.

Někdy mi opravdu připadá, že Saturnin umí i věštit. Nepřekvapilo by mě, kdyby mezi řečí oznámil, že svého času dělal asistenta ve věštírně v Delfách, a z pozice vedlejšího Pythiina rádce byl převelen do našeho světa jen proto, aby nám s noblesou pomáhal čelit nepravděpodobným událostem všedního dne.

Na horní stanici jsme všichni vystoupili s různou mírou grácií, přičemž Milouš zakopl o lyžařskou hůl tety Kateřiny, která jej proklatě nešťastně umístila na šikmý chodník.

„To bude sportovní výkon!“ prohlásil Milouš, zatímco vstával a utahoval si tkaničky u pohorek. „Takový terén je pro mě jako dělaný. Já mám hory v krvi!“

Túra začala klidně. Slečna Terebová kráčela vedle mě a s mírně škodolibým úsměvem pronesla:

„Jiří, doufám, že jste si dnes nezapomněl padák.“

Potěšen jejím náhlým zájmem o komunikaci, odpověděl jsem co nejvíce v duchu anglického gentlemana „Obávám se, že nepadám dost elegantně, než abych ho potřeboval,.

„Včera to vypadalo, že jediné, co jste potřeboval, byla skupina ortopedů na konci svahu.“

„Ale uznejte, že efektní přistání mezi hosty u hotelu vyžaduje jistou dávku odvahy a také bylo publikem náležitě oceněno.“

„Ano. A jistou dávku bláznovství,“ dodala klidně a s tím tichým smíchem, který mívají ženy, co vás mají přečtené jako týdenní jízdní řád.

Milouš mezitím kráčel před námi a hlasitě rozjímal nad svou fyzickou kondicí:

„To je pro mě pohodička. Jednou jsme přecházeli Nízké Tatry ve dvou dnech, a to jsme si nesli stan, kamna a čivavu po úraze.“

„A ztratil jsi přitom mozek?“ zeptal se dědeček.

„Ne, ten jsem tam s sebou neměl!“ rychle zvolal Milouš pyšně potěšen dědečkovým zájmem, aniž by si všiml ironie v dotazu.

Šli jsme jeden po druhém po úzké cestě nepříliš vysoko nad údolím, když slečně Barboře vyklouzla z ruky kabelka. Několika skoky se rozjela po zledovatělém sněhu a zamířila do hlubin s takovou rozhodností, jako by si sama naplánovala dovolenou v údolí.

Já, jdoucí asi dva metry za slečnou Barborou, jsem reflexivně natáhl ruku, ale ve stejném okamžiku mi podklouzla noha na ledové plotně ukryté pod sněhem. S grácií pštrosa na zamrzlém rybníku jsem vyrazil za kabelkou, hlavou vpřed, rukama rozhozenýma jako polní strašák ztracený v horské krajině.

Na dně údolí jsem se po pás ve sněhu s jistou dávkou osobní nedůstojnosti dobral ke kabelce, která se zatím spořádaně zastavila u většího balvanu. Zvedl jsem ji, oprášil, a s duší schoulenou někde mezi lýtkem a čepicí jsem se vydal zpět. Vzhledem k terénu a svému stavu jsem se po čtyřech vyškrábal na cestu, kde mě již čekal zbytek výpravy s výrazy, které se pohybovaly od obav po jemnou pobavenost.

Slečna Barbora si vzala taštičku s úsměvem, který se dal interpretovat několika způsoby, a poděkovala s jemným náznakem překvapení.

Dědeček si odkašlal a poznamenal:

„Jen gentleman velkého formátu se po hlavě vrhá ze svahu, aby zachránil dámskou kabelku.“

Saturnin přikývl s vážností univerzitního porotce a pronesl:

„Musím uznat, pane – váš sjezdový styl připomínal ležérnost kamzíka na schodech. A váš výstup? Pravý horolezecký koncert – tělem i výrazem.“

Zhruba v polovině hřebene se obloha začala zatahovat. Vítr zesílil a počasí nabylo výrazu neochotné hospodyně při ranním úklidu.

„No tak, snad nebude pršet,“ zamumlal Milouš a začal se podezřele často ohlížet.

„Myslím si pane Milouši, že déšť na vrcholku hor v zimě a při teplotě hluboko pod bodem mrazu by byl opravdu neobvyklý přírodní úkaz.” odvětil Saturnin.

„Počkejte! Co když... co když zabloudíme? Tohle už nevypadá dobře!“ pokračoval Milouš.

Dosud nezvykle klidná až zamlklá teta Kateřina, nechtěl bych ji podezírat, že snad vedena mateřským pudem, opět slavnostně prohlásila  „a kdykoliv se civilizovaní lidé octnou v nebezpečí, okamžitě vstoupí v platnost nepsaný zákon, že nejdříve jsou zachraňovány dámy, tedy hlavně vdovy a sirotci.“

Poté se odmlčela právě tak dlouho, aby bylo zcela zřejmé, koho tím má na mysli.

Zatímco Milouš souhlasně pokyvoval hlavou a zaujal postoj lehce se třesoucího hrdiny, jenž právě vyčkává, až jej někdo chrabře odnese do bezpečí jako raněného důstojníka z bojiště, doktor Vlach si významně odkašlal, Saturnin pohlédl k nebi s výrazem muže, který právě počítá, kolik sněhových vloček ještě musí spadnout, než se celá situace stane dostatečně absurdní, a dědeček, jenž po celou dobu zachovával důstojné mlčení, si konečně povzdechl:

„Zajímalo by mě, kolik dalších vdov a sirotků se nechává vyvézt do hor ve vlněném kostýmku z Paříže – a to za peníze svého současného manžela.“

Pak pozvedl hlas a obrátil se k nám se stejným zápalem, s jakým kdysi údajně zahajoval pronesy na cvičišti sokolského sletu:

„Slečnu Terebovou, samozřejmě, zachráním s největší radostí. Jen se obávám, že budu muset počkat, až na mě přijde řada, viď Jiří?“ Slečna Barbora se roztomile začervenala a dědeček pokračoval, „A pokud jde o ony zmíněné vdovy a sirotky... obávám se, že ty obyčejně do hor neputují v kožiších, nýbrž zůstávají doma a pletou ponožky charitativním spolkům.“

„Kdo chce psa bíti, hůl si najde,“ odvětila teta Kateřina s významným pohledem na dědečka.

Ten se nenechal zaskočit a s úsměvem opáčil:

„To máš pravdu, Kateřino. Jenže pes, který štěká, obvykle nekouše – ledaže by mu někdo sebral deku, a navíc v takovém počasí.“

Pak se rozhlédl po zasněženém hřebeni a dodal:

„A jak známo, když pes vyje na měsíc, přichází změna počasí. V našem případě bych řekl, že už vyje celý psinec.“ a v tom se naprosto trefil.

Sněhová bouře se dostavila přesně podle očekávání – nečekaně a s hlasitým fičením. Naštěstí jsme se s vypětím všech sil, hlasivek a kapesní mapy za vydatné pomoci Saturnina dostali zpět na horní stanici lanovky. Tam však na nás čekalo milé oznámení v podobě papírku přilepeného na dveře:

„Z technických důvodů provoz lanovky přerušen. Očekávané obnovení ihned po zlepšení povětrnostních podmínek.“

Přesunuli jsme se tedy do nedalekého kiosku. Za pultem stál kioskář v silném vlněném svetru a s výrazem člověka, který už dnes prodal víc čaje, než považuje za zdravé, a suše oznámil:

„Panstvo, zásoby poživatin již byly téměř vyčerpány, mohu Vám nabídnout pouze horký čaj.“

Teta Kateřina, která se před chvilkou usadila na lavici s výrazem oběti válečných událostí, zvedla důstojně hlavu a pravila:

„Milý pane, prosím, abyste neprodleně objednal saně. Nejlépe uzavřené, s měkkými dekami a pokud možno vyhřívané. Mám za to, že v civilizované společnosti nelze očekávat, že by vdaná žena trávila čas v kiosku mezi sněhem, dýmem z termosky a výpary z mokrých rukavic.“

Kioskář se poškrábal na krku a s pokrčením ramen odvětil:

„Paní, saně by sice byly krásná věc, ale v tomhle počasí by je sem museli táhnout kamzíci. A i ti by si to rozmysleli. Možná byste se mohla domluvit s tím pánem v červeném co mu saně tahají sobi, ale ten pracuje, obávám se, pouze jeden den v roce.“

Teta Kateřina se uraženě odvrátila k oknu, kde přes zamlžené sklo pozorovala nehostinné pustiny, jako by hledala křižník s horkou lázní na palubě.

Kromě nás postupně přibylo několik dalších výletníků, včetně dvou postarších německých turistů, kteří celou dobu mlčky hráli šachy, a jedné slečny, která se neúnavně dožadovala telefonního spojení, třebaže jí bylo již potřetí vysvětleno, že kvůli nepřízni počasí byla linka přerušena a ústředna ve městě je zřejmě bez proudu.

Teta Kateřina se usadila na lavici a významně pronesla:

„Jak říkával můj nebožtík manžel – kdo seje vítr, sklízí bouři!“

„A kdo jde na túru s tetou Kateřinou, skončí s ní v kiosku,“ dodal dědeček suše.

V tom Saturnin s nenapodobitelným klidem otevřel svůj batoh, jako by sahal do bezedného kufříku kouzelníka, a vytáhl stříbrnou lahev s brandy, šest elegantních skleniček a sendviče zabalené do ubrousků s monogramem, které podle vůně obsahovaly šunku, vejce, okurku a mírnou dávku civilizace.

„Tušil jsem, že by se to mohlo hodit, pane,“ řekl mi a nalil.

Zatímco jsme seděli, popíjeli brandy a pozorovali, jak se zamlžená okna kiosku mění v akvarely zimní nepohody, Saturnin se ujal slova a začal vyprávět:

„Víte, pánové, předloni v Alpách jsem měl čest doprovázet jistého švýcarského hodináře, který se rozhodl zdolat Matterhorn s přesností na vteřinu. Jeho hlavním problémem ovšem nebyla náročnost výstupu, nýbrž skutečnost, že trpěl panickou hrůzou z výšek. Vylezli jsme tak vysoko, dokud nám stačil výhled na jeho oblíbený ciferník věžních hodin v Zermattu. Tam pak ubezpečoval všechny kolemjdoucí, že nejlepší výhled na horu je vlastně z údolí, kde lze navíc přesně odečíst čas oběda.“

Dědeček se ušklíbnul: „Typický Švýcar! Raději by vylezl na židli, než aby přiznal, že se bojí výšek.“

„Přesně tak, pane,“ přikývl Saturnin. „A ještě dodal, že alpské vrcholy jsou sice krásné, ale zcela zbytečné, když nejde přesně určit, kolik je právě hodin.“

Dědeček přikývl. „To mi připomíná nadporučíka Vinklera. Ten kdysi zabloudil v Jeseníkách, ale protože měl s sebou termosku s rumem a dvě myslivkyně, našli ho až za tři dny, jak leží v závěji a tvrdí, že zkoumá polární jevy.“

A tak jsme tam zůstali, každý se svým příběhem, s kapkou brandy, sendvičem a pocitem, že i v kiosku obloženém reklamou na ledňáčky lze strávit příjemný večer.

Noc byla chladná, ale ne nepříjemná. Milouš nakonec usnul v rohu kiosku přikryt mapou a teta Kateřina předčítala z brožury Bezpečně na horách  tónem, jakým se obvykle recitují pohádky o nezdolných činech. Dědeček si zapsal poznámku do deníku, doktor Vlach přemýšlel o teorii horské melancholie a já měl podezření, že slečna Terebová, domnívajíc se, že spím, tiše pronesla kamsi do tmy, snad jen tak pro sebe:

„Nakonec ten Jiří vůbec nebyl tak nemožný.“

Ale možná se mi to jen zdálo.

Jemně jsem se zavrtěl pod dekou, jako bych tím chtěl odhlučnit myšlenky, které se mi v hlavě rozbíhaly jako splašení srnci. Po chvíli váhání, které v sobě mělo cosi z romantického odhodlání i z nouzového útěku z bitevní linie, jsem se tiše zvedl a přikradl se ke slečně Barboře, která seděla opodál, zabalená do šály a hleděla do svitu petrolejky.

„Slečno Barboro…“ začal jsem tiše, abych nevyplašil večer. „Chtěl jsem se omluvit. Choval jsem se… no, jako člověk, který má v hlavě víc sněhu než soudnosti. Myslím tím… že jsem se choval hloupě.“

Chvíli zamyšleně mlčela, pak se na mě podívala s pohledem, v němž bylo více vřelosti než ledu, a pousmála se.

„To jste opravdu choval Jiří,“ řekla prostě. A dodala: „Ale nejste v tom sám.“

„Smím si přisednout?“ zeptal jsem se s vážností, kterou bych jindy vyhradil pouze žádosti o půjčku nebo záchranu života.

„Jestli se vejdete pod moji deku, tak ano,“ odvětila lehce, ale s úsměvem, který by i nejpřísnější porotu přesvědčil o zrušení rozsudku.

A tak jsme tam seděli bok po boku, sdíleli ticho a teplo, a nevím už, kdo z nás první začal mluvit o věcech, které se říkají jen v noci – o oblíbených barvách, o dětství, o snech, které člověk neříká nahlas, protože by se mohly rozplynout.

Mluvili jsme tiše, jako by naše slova mohla vyrušit přespávající ticho kiosku. Někde uprostřed vyprávění o tom, jak kdysi v botanické zahradě tajně zalévala zapomenutou orchidej, jsem si uvědomil, že jsme přestali mluvit a jen tam sedíme, opření jeden o druhého.

A pak jsme oba, jaksi nenápadně a v naprosté tichosti, oba usnuli.

Nad námi se proháněl vítr, okna kiosku se lehce chvěla, ale uvnitř panoval klid. Ráno si na tuto noc každý z nás bude pamatovat jinak — teta Kateřina jako na chladné dobrodružství, doktor Vlach jako na případ horské apatie, Milouš jako na noc, kdy málem umrznul — a já… já jako na chvíli, kdy i nejtvrdší lavina v srdcích může roztát.

XIV

Vracíme se na hotel

Chvála cukráři

Přednáška o zásadách dynamického pohybu na sněhu

Ráno nás přivítalo tichem, jaké znají jen ti, kdo přečkali noc na dřevěné lavici mezi termoskou, mapou a tetou Kateřinou. Sníh přitichl, vítr ustal a vše bylo pokryto vrstvou běloby, která připomínala čerstvě naškrobený ubrus položený na neklidném světě.

Saturnin, který jako obvykle vypadal, že se probudil upravený, navoněný a snad i lehce pobavený, sáhl do svého batohu a vytáhl menší kovovou dózu.

„K snídani dnes podáváme suchary diplomatické služby. Vydrží déle než většina politických dohod a chutnají přibližně stejně,“ oznámil slavnostně a rozdal nám dvě krabičky sušenek, které si dědeček zabalil pro přežití.

K sušenkám nám kioskář, s tváří člověka, který dnes už nikoho nehodlá přesvědčovat o smyslu života, dolil zbylý vlažný čaj. Měl sice barvu slabého piva a teplotu melancholického rybníka, ale v danou chvíli nám připadal jako lahodný nápoj z královského stolu.

„Zvláštní,“ zamumlal dědeček a foukl do hrnku, „že právě tady, v kiosku mezi cedulí Zákaz sáňkování  a vyschlým buřtem pod pultem, si člověk připadá více naživu než ve většině městských kaváren.“

Slečna Barbora seděla vedle mě, zachumlaná v šále a s lehkým úsměvem na rtech. Vypadala svěže, skoro jako by spala v růžové zahradě a ne mezi lavicí a krabicí zaprášených pohlednic s obrázkem hory bez lanovky.

„Musím říct, že některé noci dokážou kouzelně změnit názor na jisté lidi,“ poznamenala tiše, ale s pohledem, který se na okamžik zastavil u mě. „Třeba na ty, co umí lyžovat hlavou napřed, ale zato se výborně orientují v husté mlze i v lidské povaze.“

Lehce jsem se začervenal. „Slečno Barboro,“ řekl jsem a zakuckal se sušenkou, „jste na mě až příliš shovívavá.“

„Jenom dneska,“ odvětila. „Zítra vás možná zase ignoruju. Ale kdo ví. Život je změna.“

Saturnin nenápadně obrátil oči v sloup, ale koutky úst mu zacukaly. Doktor Vlach něco zapisoval do notýsku s názvem Vliv výškové zimy na emocionalitu jedinců v krizových podmínkách , a Milouš právě pochopil, že mapa není ideální ochrana proti horské rosičce.

„Pokud lanovka nepojede,“ prohlásil dědeček a zvedl obočí nad chladnou realitou, „budeme muset buď dolů pěšky, nebo si nechat poslat saně. Osobně doporučuji první možnost. Aspoň zjistíme, kdo má skutečné plíce a kdo jen kabát s kožešinovým límcem.“

„Pane,“ ozval se Saturnin, „mohu nabídnout tři varianty. První: pěší sestup, zajištěný mnou a jedním provazem. Druhá: improvizované saně ze dvou lavic, mapy a tety Kateřiny, pokud souhlasí, že bude řídit. Třetí: posedět zde do jara.“

„Zajímavé,“ zamumlal doktor Vlach, aniž vzhlédl. „Pokus izolace v extrémních podmínkách — to by mohlo přinést cenné údaje. Navrhuji, abychom nejprve pozorovali projevy paniky.“

„Já bych raději návrat,“ pípnul Milouš, kterému právě promokla i druhá ponožka.

Slečna Barbora, stále zachumlaná v dece, poznamenala: „Já navrhuji, aby návrat do hotelu nezahrnoval žádné saně, improvizované letadlo ani Milouše jako hlavního navigátora.“

„Souhlasím,“ přikývl jsem. „Zvlášť s tím posledním bodem.“

V tu chvíli se dveře kiosku lehce pootevřely a kioskář, ve svetru, který pamatoval monarchii, vyhlédl ven.

„Pánové,“ oznámil, jako by právě vyřkl rozsudek, „železná naděje se hýbe.“

Lanovka se skutečně rozjela krátce po deváté a my všichni, odlehčeni o nejhorší scénáře, začali sbírat deky, termosky a důstojnost.

Rozloučili jsme se s dočasnými spolunocležníky — němečtí turisté nám důstojně pokynuli figurkami z šachovnice, slečna bez signálu odhodila čaj a poprvé od večera nevolala do ústředny — a naskládali se do kabinky lanovky, která se houpala tak jemně, že člověk měl chuť v ní zůstat i po příjezdu.

Slečna Barbora se tiše usmála a opřela se o mě s důvěrou, která by bývala roztála i rampouch na severní straně kapličky. Zdálo se, že jí nevadí ani moje mírně zablácená bunda, ani drobné škrábance ze svahu, kde jsem předchozího dne ne zcela dobrovolně zachránil kabelku.

Teta Kateřina, zachumlaná ve vlněném šálu s výrazem obětavé Florence Nightingalové, si prohlížela Milouše, který si uvolněně mžoural z okénka.

„Miloušku,“ pravila znepokojeně, „máš podezřele bledé tváře. Doufám, že to není předzvěst zimnice! Jak říkal můj nebožtík František — kdo se směje na horách, bývá o den později v lázních.“ A okamžitě mu začala přetahovat čepici až na nos.

Dědeček mezitím hovořil s doktorem Vlachem tónem profesora fyziky na inspekci energetické stanice:

„Víte, doktore, lanovka je krásná věc. Ale pokud se spoléhá jen na jeden zdroj proudu, může být taky krásně nepojízdná. Navrhl bych, aby zdejší hotel vlastnil záložní agregát, ideálně se čtyřmi spalovacími válci, který neohrozí ani severák ani sněžná bouře.“

„Vynikající návrh,“ přikývl doktor Vlach. „Psychologicky velmi vhodný — zajištění technické jistoty totiž výrazně snižuje výskyt panických reakcí.“

Cestou dolů jsme mlčky pozorovali, jak se zamlžené vrcholky ztrácejí za námi a slunce se opatrně prodírá mezi mraky. Kabinka se lehce pohupovala a dřevo pod nohama vrzalo rytmicky jako stará pianola.

Když jsme dorazili zpět do hotelu, byl to návrat jako do jiného světa – teplého, voňavého, vybaveného toaletním papírem a příslibem vývaru. Portýr nás přivítal s úsměvem, který naznačoval, že o našem nočním útočišti už ví celá kuchyně i část recepce.

„Doufám, že se vám výlet líbil,“ řekl s profesionální úklonou.

„Velmi,“ odpověděl Saturnin. „Zejména když jsme si ujasnili, co vše lze považovat za přístřeší. A co lze pít pod označením 'čaj'.“

Vrátili jsme se unavení, hladoví, mírně prokřehlí, ale šťastní. Ačkoli jsme původně vyrazili za krásami hor, přivezli jsme si hlavně zkušenost, že i bouře má své kouzlo. Zejména pokud ji člověk přežije v dobré společnosti.

Po nezbytných hygienických úkonech – které zahrnovaly koupel teplou jako vzpomínka na první lásku, holení s břitvou, jež by ostrostí mohla konkurovat redakčnímu peru kritika z Národní politiky, a vysoušení vlasů pomocí hotelového fénu, který při delším provozu začal vydávat zvuk připomínající unavený harmonium – jsem se konečně cítil opět jako civilizovaný člověk.

Se slečnou Barborou jsme se domluvili na kávu a zákusek v salonku. Přesně v ten moment, kdy jsem usedl do křesla čalouněného tak důkladně, že by v něm přežil i čajový dýchánek při zemětřesení, mi servírovali kávu. Byla silná, voněla slibně a měla pěnu, kterou by se člověk nebál pozvat na ples.

„To je... výborné,“ řekla slečna Barbora a přičichla ke kávě jako zkušená degustátorka, která právě objevila nový smysl života.

„A ty zákusky!“ dodala, když se zakousla do větrníku. „Tady se opravdu peče s vášní. A máslem.“

Přikývl jsem, neboť jsem měl v ústech právě sousto z krémového dortíku, které bylo natolik božské, že jsem zvažoval, zda by nebylo slušné povstat a poklonit se cukrářovi.

„Vítaná změna… po takové noci,“ poznamenala Barbora s jemným pousmáním.

„Naše zasloužená odměna za hrdinství,“ řekl jsem skromně.

„Bez padajících smrků a sněhu ve spodním prádle,“ dodala rozpustile.

O kus dál se Milouš právě s velkým zaujetím snažil slečně Lence popsat, jak v noci na kioskové lavici „bděl, aby chránil ženy a sirotky před vlky a medvědy“ a jak „rozpoznal přicházející bouři dřív než horský vůdce a meteorologická služba“. Lenka na něj hleděla s pohledem, který svědčil o tom, že buď skutečně uvěřila každému slovu, nebo neměla sílu jeho vyprávění oponovat.

Dědeček se mezitím odebral směrem ke schodišti vyhledat údržbáře a vysvětlit mu, kam umístit záložní generátory pro příští výpadek proudu.

V jídelně se zatím kolem doktora Vlacha shlukla skupina jeho kolegů z konference. Jeden z nich naslouchal se zavřenýma očima, jako by právě doktor popisoval tajemství lidské duše, druhý si horlivě zapisoval každé slovo, a třetí pouze přikyvoval v rytmu, který připomínal souhlas s existencí vesmíru jako takového.

„...je to fascinující fenomén,“ říkal zrovna Vlach, „že pobyt v nouzových podmínkách aktivuje u některých jedinců nejen strach, ale i latentní sklony k recitaci nebo zpěvu.“

Vklouzli jsme zpět do tepla hotelového odpoledne, každý po svém – někdo s dortíkem, někdo s mapou, někdo s poznámkami o krizových situacích. A já s pocitem, že větrník, dobrá káva a přítomnost slečny Barbory jsou kombinací, která by mohla být definována jako štěstí.

Odpoledne se v hotelu neslo v poklidném duchu: hosté posedávali v salonku, hudba z gramofonu líně plynula vzduchem a já se slečnou Barborou vychutnával další šálek kávy a štrúdl, který by si zasloužil samostatnou recenzi v gurmánském časopise.

A se objevil Milouš.

V šedém flanelovém obleku, který podle svých slov „vypůjčil z reklamního stojanu v butiku“, se vřítil do haly, nesouc složenou tabuli a pod paží hromadu papírů. Jak nám později vysvětlil, rozhodl se uspořádat improvizovanou přednášku o „zásadách dynamického pohybu na sněhu“.

Jeho plán však narazil na dvě překážky: první – žádný z hotelových hostů neměl nejmenší zájem účastnit se tohoto školení. Druhá – tabule, kterou Milouš vynesl z konferenčního sálu bez vědomí personálu, byla čerstvě napuštěna leštidlem.

Při dramatickém gestu, jímž chtěl demonstrovat, jak se „těžiště přenáší při výpadu na sněhu“, mu podklouzla noha, tabule se mu smekla zpod rukou a s dutým bouchnutím se zřítila přímo na klavír. Následoval moment zděšení, doplněný utichajícím zvukem strun.

Do místnosti vstoupil hotelier právě v okamžiku, kdy Milouš poklekal, aby nasadil zpět zlatý svícen, který při pádu porazil.

„Vysvětlení?“ zazněl chladný hlas.

Milouš se narovnal, oprášil si kalhoty a s nejvyšší noblesou pronesl:

„Studijní rekonstrukce pádu norského instruktora z roku 1912. Na žádost nikoho.“

Saturnin, který se právě vrátil z kuchyně s tácem s punčem, se zastavil, pokýval hlavou a suše poznamenal:

„Soudě dle škod bych řekl, že pád byl rekonstruován naprosto věrohodně.“

Slečna Barbora, pobavená a elegantně netečná, se ke mně naklonila:

„Nemohla bych požádat Milouše, aby zítra demonstroval východ slunce? Možná se mu při tom podaří i rozbít východní okno.“

XV

Sníh, slunce a sněhuláci

Úsměvy pod bílým nebem

Závěrečná večeře

Bylo čtvrteční ráno. Po lehké snídani, kterou bych nazval spíš poetickou iluzí ranního pokrmu než vydatným začátkem dne, mě slečna Barbora pozvala, abychom se společně věnovali zdokonalování mých sjezdových schopností. K jejímu překvapení a mému vlastnímu úžasu jsem po několika sjezdech už padal tak, že to téměř vypadalo jako záměr.

Doktor Vlach, obklopen skupinou kolegů, pronesl při odchodu z jídelny památnou větu: „Psychiatři jsou blázni a nejlepší z nás to vědí.“ Pak přesvědčil dědečka, že hotel nelehne popelem i bez jeho bdělého dozoru a přemluvil ho ke společnému výletu na svah. Dědeček se nakonec nechal zlákat, byť si s sebou vzal náčrtek, jak by šlo zlepšit rozvod elektřiny mezi stanicí lanovky a kuchyní.

Milouš se rozhodl oslnit slečnu Lenku na běžkách. Slečna Lenka to považovala za výjimečně zábavné, zejména když se ukázalo, že se z místa nedostali dál než na dohled od hotelu. Po několika marných pokusech o posun vpřed navrhla, že raději postaví sněhuláka. Milouš souhlasil s tím, že vytvoří umělecké dílo, které pojmenují „Ledový Apollón“. Po hodině práce měl sněhulák sice tvar šišky, ale zato nos z červené brože a ruce z pánských šlí.

Teta Kateřina trávila dopoledne na verandě, zabalená do deky a zásobená šálkem grogu. Pozorovala výjevy kolem sebe jako generál inspektorát na inspekci armády. Při pohledu na Milouše poznamenala: „Kdo se v mládí směje sněhulákovi, ve stáří ho postaví sobě.“

Odpoledne se neslo ve znamení posledních radostí. Slunce sice ztrácelo sílu, ale sníh na svahu zůstal pevný a jiskřil, jako by chtěl přesvědčit každého z nás, že ještě není čas balit kufry.

Slečna Barbora mi pomáhala s oblouky a přitom s úsměvem glosovala každý můj neúspěšný pokus jako kdyby šlo o umělecký happening. Když jsem se na chvíli zadíval směrem k vrcholkům, tiše poznamenala:

„Někteří lidé stoupají vzhůru i tehdy, když to vypadá, že sjíždějí dolů.“

Netušil jsem, zda mluvila o mých lyžích nebo o mně – ale na obojí to sedělo.

Doktor Vlach a dědeček se pokoušeli projet červenou sjezdovku, zatímco přitom vedli vášnivou debatu o tom, zda má sníh větší vliv na rovnováhu těla nebo duše. Dědeček během jízdy ztratil nákres generátorové sítě a musel ho později hledat v borůvčí, zatímco doktor Vlach zapisoval závěry do notesu s titulkem Psychofyziologická adaptace ve svahu .

Milouš a slečna Lenka dokončili svého sněhuláka a pokřtili ho šálkem horké čokolády. Milouš tvrdil, že je to rituál štěstí ze Skandinávie, ale Saturnin poté tiše poznamenal, že ve skutečnosti se Milouš polil sám a pak hledal výmluvu.

Když slunce začalo klesat, pomalu jsme se vraceli k hotelu. Na verandě stále seděla teta Kateřina, nyní zachumlaná do dvou dek a s dalším šálkem grogu. S povzdechem zvedla oči k nebi a pronesla:

„Zítra odjíždíme. A jak říkával nebožtík František – nejlepší chvíle si člověk uvědomí, až když už mu jede kufr dolů výtahem.“

Slečna Barbora si všimla Miloušova a Lenčina výtvoru.

„Jak se jmenuje?“ zeptala se s úsměvem.

„Ledový Apollón,“ pravil Milouš důležitě. „Je to silný, chladný typ, ale s velkým srdcem.“

„Ano,“ přikývla Lenka. „Dali jsme mu horkou čokoládu, aby se cítil vítán.“

„A pak jste mu ji vylili za límec?“ zajímal jsem se.

„To byl severský rituál,“ odvětil Milouš zarytě, a v očích mu zaplála jiskra improvizovaného folklóru.

Mezitím se slečna Barbora vesele rozhlížela po sněhové louce a náhle zvolala: „Jiří, také si postavíme sněhuláka, aby tomu Miloušovu nebylo smutno!“ Žádonila s roztomilostí dítěte, čemuž lze odolat pouze v případě, že jste z kamene – a i ten by se pravděpodobně převalil souhlasně na bok.

Okamžitě jsme se pustili do stavby, zatímco Barbora běžela do kotelny pro uhlíky na oči a na knoflíky a ze zbytku oběda uzmula jednu přesně tak křivou mrkev, jakou si sněhulák zasluhuje coby nos. Já se jal válet koule s takovou vervou, že jsem na chvíli připomínal prvního českého sněhoborce.

Sněhulák rostl do krásy, a když byl hotov, Barbora mi náhle stáhla čepici z hlavy.

„Přece nenecháme našeho sněhuláka mrznout,“ řekla s hranou přísností a narazila mu ji hluboko do čela.

„A že bude zima mně, to Vám nevadí?“ zeptal jsem se s hraným ublížením.

„Když budete hodný, možná vám upletu novou,“ odvětila s úsměvem, který by rozehřál i rampouch.

Nakonec jsem čepici z hlavy sněhuláka přece jen sundal – s odvoláním na vlastní tepelnou rovnováhu – a zastrčil si ji na uši tak, jak si zaslouží každý poctivý sněhulakobijec. Pak jsme se, držíce se za ruce a s trochou sněhu ve vlasech, vrátili na hotel.

Za námi zůstali dva sněhuláci – jeden s noblesou a uhlíky jako z uhlobarona, druhý s broží, šlí a mírným náznakem skandinávské omáčky na zádech.

A někde v dálce vítr zlehka sfoukl poslední vločku toho dne, jako by tiše poznamenal: „Tak tohle byl opravdu povedený čtvrtek.“

Na hotelu nás přivítala atmosféra tichá, ale ne smutná – spíše naplněná jakýmsi nevysloveným souhlasem, že něco krásného pomalu končí. Seděli jsme ve společenském salónku, popíjeli čaj a sledovali, jak se světla odrážejí od zasněžených střech.

„Pane,“ řekl Saturnin, „některé dny by si zasloužily zůstat zarámované v paměti. Dnešek byl jedním z nich.“

A já jsem jen přikývl, protože jsem věděl, že má pravdu.

Večer nás všechny překvapil dědeček pozváním na slavnostní večeři. Místo bylo rezervováno v malém salonku hotelové restaurace, kde plápolal krb a stoly byly prostřeny s takovou pečlivostí, že by se za ni nemusel stydět ani císařský dvorní maršálek. Pozváni byli všichni — doktor Vlach a jeho kolegové, slečna Barbora, Saturnin, já, dokonce i pan majitel lanovky… a teta Kateřina, kterou si dědeček na poslední chvíli odchytil se slovy: „V jednotě je síla, a když už nic, alespoň bude co vyvracet.“

Dědeček pronesl slavnostní přípitek, v němž vzdal hold horám, elektrickému pohonu, zdravému rozumu (který, jak poznamenal, je na horách vzácnější než kyslík) a především dobré společnosti. Zakončil proslov větou: „Ať je návrat z hor do údolí stejně důstojný jako první sjezd po ranním prašanu – a alespoň dvakrát tak suchý.“

Teta Kateřina se nenechala zahanbit a vstala s vlastním příspěvkem: „V životě člověk potřebuje tři věci: dobrý kufr, silné nervy a někoho, kdo mu připomene, kde nechal kabát. Děkuji, že jste mě touto horou života provedli se ctí – i když někdy bez kufru.“

Saturnin vstal, uklonil se a suše poznamenal: „Paní Kateřino, myslím, že i naše lanovka by se před Vaší vytrvalostí uklonila – kdyby ovšem měla kolena.“

Načež jsem vstal i já, poděkoval dědečkovi za skvělou /dovolenou, Saturninovi za to, že mě přesvědčil k účasti, a slečně Barboře… no, slečně Barboře jsem poděkoval pohledem, který — alespoň doufám — řekl vše.

V té chvíli jsme si všimli, že Milouš zmizel. Nejspíš se odebral rozloučit se slečnou Lenkou, neboť jsme zaslechli tiché cinknutí sáněk a vzdálené: „Počkej, Lenko, ještě jsem ti chtěl…“

Zbylí hosté se usmívali, smáli i vzpomínali. Byl to večer, který nikdo z přítomných nezapomene. A když Saturnin na závěr rozdělil malý balíček s domácími sušenkami „na cestu“, teta Kateřina se dojatě rozplakala – nebo pravděpodobněji jí drobek ze sušenek spadnul do oka.

Večeře probíhala ve znamení dobré nálady, vzpomínek na uplynulé dny a mírného přejídání, které lze omluvit jedině tím, že bylo poslední.

„Pane hoteliére,“ obrátil se doktor Vlach ke svému sousedovi u stolu, „musím říci, že váš kuchař má talent nejen na pečené koleno, ale i na psychickou stabilizaci skupiny. Po takovém dezertu by i melancholik změnil diagnózu.“

„Děkuji,“ zasmál se pan hoteliér. „Řídím se zásadou, že cukr zmírňuje nervozitu. A šlehačka všechno ostatní.“

Saturnin se naklonil ke mně a polohlasem dodal: „Podle této logiky by teta Kateřina potřebovala dort velikosti lanovky.“

Teta Kateřina, která náhodou zaslechla jen poslední slovo, se vzpřímila. „Lanovky jsou výdobytkem moderní doby, ale člověk by na ně neměl spoléhat víc než na vlastní nohy.“

,„Váš postoj k technice je obdivuhodně stálý,“ odvětil Saturnin s lehkým úklonem. „Pevný jako severák nad hřebeny.“

„Kdo se větru klaní, ten snadněji prochladne,“ zareagovala teta Kateřina s příslovečnou kadencí.

Dědeček se mezitím pustil do vášnivé debaty s jedním z kolegů doktora Vlacha, kde se snažil dokázat, že elektřina je podhodnocená veličina a že kdyby lanovku poháněli podle jeho návrhu, „mohla by při zpáteční jízdě vyrábět proud pro celé okolí“.

Slečna Barbora seděla vedle mě, s jemným úsměvem poslouchala rozhovory kolem a občas mi věnovala pohled, který říkal více než slova. Když jsem se pokusil navázat konverzaci o chuti dezertu, odvětila: „Karamel může být hořký i sladký – záleží na čase a teplotě. Podobně jako lidé.“

„Přesně tak,“ přikývl jsem, i když jsem si nebyl jistý, zda mluví o moučníku nebo o mně.

„Někteří karamelizují dřív,“ dodala, „a někteří si na to dají na čas.“

Večer pokračoval v příjemném duchu, v pozadí hrálo hotelové duo housle–klavír a všichni jsme podvědomě cítili, že s tímto večerem končí něco víc než jen jeden den. Končí kapitola. A zítra začne další – kdo ví, kde.

XVI

Loučení s grácií

Milouš bez poloviny výbavy

Odjíždíme

Návrat do Prahy

Ráno přišlo s jemnou melancholií, která se vznášela ve vzduchu spolu s vůní ranní kávy a pocitem, že něco hezkého končí. Zatímco se hotel probouzel do posledního dne našeho pobytu, balil každý své věci – někdo s pečlivostí kartografa, jiný s rychlostí evakuace.

Já jsem, po krátkém rozloučení s pokojem, Saturninem a dědečkem, předal svou jízdenku doktoru Vlachovi.

„Zasloužíte si odjezd pohodlnější než ranní vlak s uhlím za oknem,“ pronesl jsem s úsměvem. „A já… mám pozvání, které nelze odmítnout.“

Slečna Barbora stála u rudé Tatry jako z jiného světa. Na sobě měla cestovní kabát, který vypadal, že pamatuje pouze nejlepší cesty, a v očích klid, který člověk získá, když ví, že směr je správný. Nasedli jsme a motor zabručel jako spokojený kocour. Mávli jsme ostatním a Tatra se vydala po silnici na Zábřek směrem k domovu – či možná k začátku něčeho jiného.

Dědeček, Saturnin a doktor Vlach mezitím obsadili ranní vlak. Dědeček s výrazem velitele transportu, Saturnin s koženým kufrem a výrazem, který naznačoval, že v něm jsou kromě pyžama i šachy a plně funkční hřebíková pistole, a doktor Vlach, jenž si do poznámek zapsal: „Pozorována kolektivní rozladěnost při loučení, mírně tlumená marmeládou.“

Odpoledním vlakem pak odjížděla teta Kateřina s Miloušem. Teta do poslední chvíle pronášela přísloví, z nichž většina končila slovy „včasné balení“ a „pořádek dělá přátele“. Milouš vypadal nervózně. Ne snad z odjezdu, ale protože nemohl najít polovinu svých věcí.

„Saturnin!“ procedil mezi zuby, když v kufru objevil místo čepice ohnutou brožuru s názvem Umění běžkování pro pokročilé . Jeho šála byla navinuta kolem židle, rukavice v toaletní skříňce, a lyžařské brýle… no, ty se později našly na soše svatého Bernarda před hotelem.

Na nádraží mávli všem přítomným. Milouš opatrně usedl na sedadlo, teta Kateřina zkontrolovala, zda není průvan, a vlak se rozjel.

Vlak, který vezl dědečka, Saturnina a doktora Vlacha, dorazil do Prahy přesně podle jízdního řádu, což dědeček komentoval slovy:

„Buď konečně někomu došla trpělivost, nebo strojvůdce zapomněl, že máme být zpožděni.“

Na nádraží se trojice rozloučila s kolegy psychiatry, kteří s úlevou zamířili k tramvajím, kde už na ně nikdo nečekal s brožurou Co všechno lze zachránit proudovým chráničem . Doktor Vlach prohlásil, že se okamžitě pustí do sepisování odborného článku „O psychologickém vlivu lanovky na kolektivní vědomí“. Dědeček zamířil k sobě domů, kde prý hodlá sepsat technickou studii na téma „Zásobování horských chat energií za podmínek extrémního zneuznání inženýrských doporučení“. Saturnin poznamenal, že by bylo načase doplnit zásoby sardinek, kapesních ohřívačů a optimistických výroků.

O několik hodin později dorazila do Prahy i teta Kateřina s Miloušem. Cesta probíhala v relativním klidu – až na chvíli, kdy se teta rozhodla vytáhnout domácí štrůdl a rozdávat jej vagonem s patosem, jako by nabízela poselství svaté Kateřiny.

„Lidé by se měli o dobro dělit, i když je drobenka měkká!“ pronesla a nabídla skývu postarší paní, která usnula v okamžiku, kdy Milouš začal vyprávět o svém uměleckém pojetí sněhuláků.

Milouš si doma sčítal škody a ztráty – chybějící ponožky, záhadně zmizelý rolák a batoh plný čehosi, co se tvářilo jako sbírka horských talismanů. Mezitím Saturnin zanechal u Miloušova bytu lístek:

“Ztráty a nálezy. Dle rozpisu budou věci vraceny postupně – jako v životě. S pozdravem: váš vychovatel v civilu.“

A já? Já dorazil do Prahy až o den později — s Barborou po boku, rudou Tatrou před domem a pocitem, že snad všechno – byť trochu nečekaně – dopadlo přesně tak, jak mělo.

Tak skončila naše zimní výprava – s lehkým smutkem, několika zasněženými kufry, ale hlavně s vědomím, že to stálo za to.

XVII

Věci, které si člověk neodváží zabalit

Život po návratu do Prahy se rozběhl opět svým známým tempem. Tramvaje byly stále plné, noviny stále stejné a paní Suchánková stále vyvěšovala prádlo do dvora způsobem, jako by tím chtěla oslovit širší kulturní obec. V bytě se opět objevili malíři, kteří tentokrát slíbili, že „do dvou dnů“ už opravdu skončí, což jsem si poznamenal do kalendáře tužkou s otazníkem.

Dědeček mi poslal pohlednici se stručným vzkazem:

„Elektrika je krásná věc. Ale víc mě těší, že ses konečně naučil zatáčet. S úctou, Tvůj dědeček.“

Od Saturnina jsem obdržel obálku s fotografií kiosku, kde jsme přenocovali. Pod obrázkem stálo psáno:

„Kdyby Vás  někdy znovu přepadla potřeba být hrdina – prosím, připomeň si tuto lavičku. P.S.: Slečna Terebová tě hledala. Doporučuji být doma. A včas oholený.“

Doktor Vlach publikoval článek ve sborníku psychiatrické společnosti, který nesl název “Spánek na lavici a jeho vliv na egocentrickou introspekci u latentních neurotiků“ , kde mě jmenoval pod iniciálami, ale s popisem, který mne jednoznačně identifikoval.

Milouš… no, Milouš rozeslal pohlednice se sněhulákem, pod kterým stálo:

„Ledový Apollón – můj odkaz horám i ženám.“  Slečna Lenka mu prý odepsala až na druhý pokus. V první pohlednici chyběl text.

A slečna Barbora?

Ta mi jednoho dne zavolala, že večeře v restauraci U Modrého jelena by prý nemusela být špatný nápad.

Přijel jsem o deset minut dřív, abych stihl schovat květiny, a o pět minut později už jsem si říkal, že některé zážitky z hor možná opravdu dokážou změnit člověka.

A nebo – alespoň naučí někoho, kdo neumí zatáčet, že někdy je nejlepší nechat se vést.

XVIII

Jsem si vědom toho, že každé pořádné vypravování má končit svatbou, a jsem rád, že nemusím své čtenáře v tomto důležitém bodu zklamat.

Z a krátký čas poté se v kostele Nanebevzetí Panny Marie slečna Lenka provdala za bohatého spolucestujícího ze zpáteční cesty z hor.

Zdeněk Jirotka

,, Továrník Dubský seděl ve své přepychové pracovně a přivítal účetního Slámu chladně. Jeho kulaté oči se dívaly na úředníka bez vzrušení a občas se obrátily na ciferník onyxových hodin na psacím stole. Na popelníku ležel zapálený doutník a namodralá pentlička kouře klidně stoupala ve vyhřátém vzduchu. Celá osobnost továrníka Dubského byla v tu chvíli zosobněním klidu.”

Jakákoliv podobnost se skutečnými osobami je čistě náhodná.

Slovo autora na konec

Na tomto místě bych chtěl vyjádřit své upřímné poděkování a zároveň i jistou míru pokory. Kniha, kterou jste právě dočetli, by nikdy nevznikla bez inspirace jedinečným humorem, stylem a jazykovou vytříbeností Zdeňka Jirotky. Jeho „Saturnin“ je knihou, kterou si nosím v hlavě i srdci už od mládí. Rád bych se mu omluvil, že jsem si v několika místech půjčil doslovné formulace a motivy z jeho díla. Bylo to z úcty, nikoli z neúcty.

Zároveň děkuji svým přátelům a blízkým, kteří se se mnou trpělivě dělili o nejrůznější historky, postřehy a někdy i nechtěně o vlastní přešlapy, které jsem si dovolil mírně přizpůsobit a zakomponovat do příběhu. Váš smysl pro humor a nadhled byl pro mě nenahraditelný.

Ačkoliv je tato kniha fikcí, některé její části mohou připomínat reálné situace nebo osoby. To není náhoda – ale zároveň to není důkaz. Jakákoli podobnost je buď záměrná, nebo čistě náhodná, záleží na tom, koho se ptáte.

Pokud se v textu objevují zmínky o veřejně známých osobnostech nebo historických událostech, vězte, že jsem se snažil o faktickou přesnost. Přesto se jedná o dílo literární, které si občas dovolí upřednostnit styl a rytmus před naprostou exaktností.

Zcela osobní poděkování pak patří Ukrajinským železnicím a společnosti RegioJet, jmenovitě panu Radimu Jančurovi, za komfortní podmínky k psaní při dlouhé cestě z Kyjeva. Mezi Kyjevem a Brnem vzniklo mnoho vět, postřehů a dialogů — možná právě proto, že se člověk při výhledu z vlaku snáze ponoří do představ o jiné době a jiných životech.

Děkuji všem, kteří se rozhodli do tohoto příběhu vstoupit jako čtenáři. Bylo mi ctí vás jím provázet.

S úctou,

Tomáš Dubský (shoda jmen je čistě náhodná)

Table of Contents

Saturnin na horách

I

Potíž s malováním

Teorie doktora Vlacha

Vila s letní terasou

Dědeček má nečekanou návštěvu

Líbánky tety Kateřiny a Miloušovi gastronomické experimenty

II

Pozvánka do hor

Hotel v Alpách

Budu se učit lyžovat

III

Vracíme se do Prahy

Zvěsti o polární výpravě

Známí mě žádají o zub z vlka

IV

Procházka po náplavce

Nedobrovolně hrdinou

V

Jak se nový strýc stal obchodníkem s módou

Neplánovaná cesta do Paříže

Milouš je nucen jít nakupovat

VI

Případ zmizelé helmy

Pomáháme dědečkovi balit

VII

Odjíždíme z Prahy

Dědečkův povzdech nad drahami

Po stopách minulosti

Přijeli jsme na hotel

VIII

Večeře v hotelu

Překvapení z třetího patra

IX

Dáma z rudé Tatry

Učím se lyžovat

Odpoledne sám v knihovně

X

Brandy před polednem

Slavnostní otevření lanové dráhy

Milouš křtí dědečkovu botu

XI

Večer s hudbou

Slečna Barbora se mi vyhýbá

Miloušovi taneční kreace

Výpadek proudu

Hotelové strašidlo aneb Milouš v noční košili

XII

Snídaně s překvapením aneb Vejce po benediktinsku

Lyžařský šampion

Dědeček plánuje výpravu

Večer u krbu

XIII

Jdeme na vycházku

Gentlemani hlavou vpřed

Sněžná bouře

XIV

Vracíme se na hotel

Chvála cukráři

Přednáška o zásadách dynamického pohybu na sněhu

XV

Sníh, slunce a sněhuláci

Úsměvy pod bílým nebem

Závěrečná večeře

XVI

Loučení s grácií

Milouš bez poloviny výbavy

Odjíždíme

Návrat do Prahy

XVII

Věci, které si člověk neodváží zabalit

XVIII

Slovo autora na konec