Kapitola 1 – Hlava skloněná k zemi

Mé dětství se neslo v poklidném rytmu, který dodnes slyším v klidných chvílích – jako by mi ho někdo vryl do podvědomí jemným, ale nevymazatelným písmem. Vzpomínky na něj nejsou ani bouřlivé, ani mdle šťastné. Byly to roky obyčejnosti, ale v té obyčejnosti bylo zvláštní ticho, jakési niterné čekání, že se jednoho dne stane něco, co změní směr.

Má bázeň z lidí byla natolik veliká, že než bych požádal spolucestujícího, aby mi umožnil vystoupit, jel jsem raději o zastávku dál.

Nebyl jsem dítě, které by se schovávalo v koutě, ale stejně tak jsem nebyl tím, na koho se ve třídě všichni obraceli, když se něco dělo. Bavil jsem se se spolužáky, často jsem poslouchal víc než mluvil, ale když už jsem něco řekl, bylo to většinou přesné, krátké a s překvapivou hloubkou – jak mi později řekla třídní učitelka, která měla sklon k romantickému přehánění.

Doma jsem si vystačil s knihami a papírem. Hodiny jsem vydržel nad stavebnicemi, mapami nebo geometrickými hádankami. Táta jednou řekl, že přemýšlím jako dospělý. Já jsem si naopak připadal, že svět vnímám spíš jako skládačku, kterou už někdo složil, ale zapomněl mi říct, co na ní vlastně má být.

Postupně jsem si začal uvědomovat, že svět není složený jen z překážek, ale i z příležitostí. Že některé věci se dají změnit – pomalu, po malých krocích. Ale pořád jsem nevěděl, kde začít.

Když jsem stál poprvé před branou nové školy, s taškou přes rameno a hlavou plnou domněnek o tom, kdo tam budu a co se stane, měl jsem jedinou jistotu – že tam nikdo nezná mé dřívější mlčení. Že tam mohu být někdo jiný, nebo aspoň o něco méně ustrašený.

Nevěděl jsem, jak se změním. Ale cítil jsem, že se něco stane. A tentokrát jsem tomu chtěl jít naproti.

Kapitola 2 – Třetí do páru

Měl jsem strach. Ne velký a všeobjímající, ale všudypřítomný. Bál jsem se telefonovat. Bál jsem se, že odpovím špatně, že se ztrapním, že někoho zklamu. Nejvíc jsem se bál sám sebe – že ve chvíli, kdy bude třeba něco udělat, zůstanu stát.

Tahle věc se začala lámat s nástupem na střední školu. Možná to bylo novým prostředím, možná lidmi, kteří mě neznali a nesoudili podle minulosti. První den jsem se přihlásil do školního debatního kroužku. Ne protože bych se cítil silný, ale právě proto, že jsem se cítil slabý.

Zvolil jsem metodu protijedu – vpustit do těla trochu strachu každý den, jako očkování. Mluvit před lidmi. Přihlásit se, i když jsem si nebyl jistý odpovědí. Zvednout ruku, i když se mi dlaně potily. V té době jsem objevil nový typ radosti – radost z překonaného.

Postupně jsem si vybudoval sebedůvěru, která mi do té doby chyběla. Stal jsem se otevřenějším, odvážil jsem se žertovat, navazovat přátelství, někdy i dominovat. Nikdy jsem se úplně neproměnil v „společenského krále“, ale zjistil jsem, že když vstoupím do místnosti, lidé mě často začali vnímat dřív, než jsem stihl promluvit.

Studentská léta mají zvláštní příchuť – kombinaci naděje, neklidu a mlhavé předtuchy, že vše důležité se teprve blíží, a přitom se to už potichu děje. U nás na gymnáziu byla atmosféra lehce akademická a lehce znuděná, jako by se všichni snažili tvářit, že jim na ničem nezáleží, ale ve skutečnosti toužili, aby si jich někdo všiml.

Zapadl jsem. Ne výjimečně, ale přirozeně. Se spolužáky jsme se bavili o filmech, knihách, občas i o politice – a i když jsem neměl potřebu být středem pozornosti, dokázal jsem si své místo udržet. Někdy jsem i bavil ostatní, většinou svými nečekanými poznámkami, které přicházely z nenápadného kouta a rozesmály třídu právě tím, že byly naprosto klidné a přesné.

Pak přišly taneční. Přihlásil jsem se bez váhání, i když myšlenka dotýkat se někoho cizího – byť v rytmu valčíku – ve mně vyvolávala jemný vnitřní otřes. Byl to jeden z mých "očkovacích momentů", jak jsem jim říkal.

Na prvních lekcích jsem tančil s různými dívkami, většinou z jiných škol. Byly milé, někdy nervózní, někdy příliš sebejisté. Já si připadal jako úředník tělesného kontaktu – pečlivý, pozorný, ale s odstupem. S postupem času jsem se uvolnil. Tělo si zvyklo. A hlava se začala všímat jiných věcí.

Byla tam dívka jménem Klára. Nemluvili jsme spolu mnoho, ale když jsme tančili, měla zvláštní klid v pohybu, jako by hudbu nepřijímala ušima, ale páteří. Jednou se na mě podívala během foxtrotu a řekla:

„Máš vždycky tak vážný pohled, jako bys přemýšlel, co se stane potom.“

Nevěděl jsem, co na to říct. Asi proto, že to byla pravda.

Zamiloval jsem se. Ne divoce, ne nahlas, ale platonicky, celým způsobem, jakým se zamilovávají ti, kdo tráví víc času v myšlenkách než ve skutečnosti. Nevěděl jsem, co s tím. A hlavně – nebyl jsem jediný. Klára měla obdivovatelů více. Já byl ten, s kým se dalo v klidu mluvit. Ten, kdo si všimne, že má špatnou náladu, a neptá se proč, ale nabídne ticho nebo čaj.

Byl jsem ten, komu se svěřovaly. Kamarád. Rádce. Ten třetí, když bylo třeba udělat páry. Zpočátku mě to ničilo. Později jsem si na to zvykl. A pak jsem v tom našel zvláštní útěchu.

Moje lásky byly jednostranné, tiché, ušité ze vzpomínek a představ. Byly to dívky, které mi psaly dlouhé zprávy o svých trápeních, a pak se zamilovaly do někoho jiného – často do kluků, u kterých jsem si nebyl jistý, zda je vůbec poslouchají.

Jednou se mi jedna z nich svěřila:

„Jsi jako... bezpečné místo. Jako skříňka, kam si schovám věci, když se bojím, že je venku ztratím.“

Usmál jsem se.

A neřekl jsem jí, že některé z těch věcí mi tam zůstaly dodnes.

Těch pár let mezi nástupem na střední a koncem školy pro mě znamenalo osobní zlom. Byl jsem konečně někým, koho bych se nebál potkat sám v sobě. Myslel jsem si, že všechno skutečně začíná. Měl jsem plány, možnosti a především pocit, že mám věci pod kontrolou.

Kapitola 3 – Když ticho mluví

Těžký úraz hlavy se stal týden před Velikonocemi. Nepamatuji si samotný moment, jen zvláštní, nehmotné ticho, které zůstalo po výkřiku, o němž ani nevím, zda skutečně zazněl. Z doslechu vím, že operace trvala šest hodin. Když jsem se probudil, moje první myšlenka nebyla na bolest, ale na to, že se musím co nejdřív uzdravit, abych mohl na velikonoční pondělí navštívit kamarádky. Chtěl jsem být „v pořádku“. Sestra se na mě podívala smutnýma očima a tiše řekla, že je už týden po Velikonocích.

Ležel jsem na urgentním příjmu, v místnosti, kde pípání přístrojů přerušovalo mlčení a kde se čas měřil jinou jednotkou – intenzitou lidského zápasu. Každý den jsem sledoval lékaře a sestry, jak tiše a vytrvale bojují o životy svých pacientů. Byly to úkroky proti neviditelné vlně, která se každou chvíli mohla zvednout a pohltit dalšího.

Byl tam muž, který ležel tři postele ode mě. Věčně nehybný, s hadičkami v nose a zavřenýma očima. Denně za ním chodila žena, pravděpodobně jeho manželka. Přinášela květiny, povídala mu, hladila ho po čele a občas plakala. Byla to tichá oddanost, která mě dojímala. A zároveň děsila.

Jednou v noci se ozvalo jiné pípání. Ostré, vytrvalé. Přiběhla sestra, pak doktor. Zatáhli zástěnu. Viděl jsem jen jejich siluety, nádechy pohybu, které se po chvíli zpomalily a pak ustaly. Ráno byla postel prázdná.

Byla to moje první blízká zkušenost se smrtí – tichá, bez okázalosti. Jen jednoho dne někdo není. Ale zůstane po něm otisk. Díváte se na prázdnou postel a víte, že tam ještě včera byl člověk. A že jste si ho možná ani pořádně nevšimli.

Moje vzpomínky z těch týdnů jsou roztříštěné. Mnohdy si nejsem jistý, co se skutečně stalo a co mi jen mozek nabídnul jako náhradní realitu. Ale některé obrazy se vracejí stále znovu: oranžové světlo, které se lámalo na skle okna jako v kaleidoskopu. Nejasné obrysy tváří, které se skládaly a rozpadaly ve tmě za zavřenými víčky. V tom stavu mezi bděním a spánkem, někde na pomezí vědomí, se objevily první záblesky. Geometrické, světelné. Neurčité. Jako by se pod kůží mé mysli pomalu formoval nový jazyk.

Uzdravení, jak mi později řekli, bylo až zázračné. Lékaři se usmívali a krčili rameny, když mluvili o tom, že vše funguje, jak má. Zůstala mi jizva, drobná porucha čichu, ale jinak nic nenasvědčovalo tomu, že by mozek byl kdysi na pokraji zhroucení.

A přesto – něco uvnitř bylo jinak. Nešlo to popsat ani zachytit slovy. Svět byl stále stejný, ale jakoby se do něj přimísil jiný tón. Tón, který slyšíte jen občas. Když zavřete oči. Když se ponoříte pod hladinu vody. Když ticho mluví.

Kapitola 4 – Síť přichází

Roky po nehodě plynuly tiše. Ticho tentokrát nemluvilo, jen pozorovalo. Vrátil jsem se do života, aniž by se mě kdokoli ptal, co jsem si z něj odnesl. A já mlčel, protože jsem nevěděl, co bych vlastně řekl.

Vystudoval jsem informatiku, začal pracovat jako softwarový vývojář. Byl jsem v práci dobrý. Ne výjimečný, ale důsledný a přemýšlivý, a to v našem oboru často stačí. Žil jsem klidně a prakticky. Četl jsem, sportoval, měl několik přátel, se kterými se člověk cítí dobře i beze slov. Dokonce jsem si na nějaký čas začal myslet, že minulost je skutečně minulostí.

A pak přišla ona . Nečekaně a intenzivně. Poprvé jsem měl pocit, že s někým opravdu jsem . Mluvili jsme dlouho do noci. Smáli jsme se. Dotýkali se beze studu. Myslel jsem, že v tom je domov. Jenže něco se zlomilo. Ne najednou. Pomalu, jako voda, která se vsakuje, dokud nezjistíš, že ti promočila základy. Odešla.  Ne ve zlém, ale rozhodně. Prý potřebuje něco jiného. Jiný druh blízkosti, jiný druh života.

Po rozchodu jsem se přestěhoval. Byt byl klidný, slunný, s výhledem na staré stromy ve vnitrobloku. Měl jsem ho rád. Věřil jsem, že začínám znovu. Že jsem sice zasáhnutý, ale ne zlomený.

První se to objevilo pár týdnů po zabydlení. Když jsem večer ležel se zavřenýma očima, začala se mi před vnitřním zrakem rozprostírat síť nepravidelných pentagramů . Jemné, světélkující čáry – někdy zelené, jindy šedé nebo rudé – se pomalu vlnily jako vodní hladina pod měsíčním světlem. Zpočátku jsem to považoval za zrakový klam, únavu. Programátoři tráví spoustu času před monitorem. Dávalo to smysl.

Ale obrazce se objevovaly i tehdy, když jsem si byl jistý, že jsem odpočíval dost. A co víc – jejich tvar se měnil . Linky nabíraly novou geometrii, spojovaly se, rozpojovaly. A pak se to stalo.

Zpočátku jen náznak: obličej ženy . Jemný, neostrý, jakoby vyrytý do mlhy. Oči hleděly skrz mě. Zmizel. Druhý večer se objevil znovu. Tentokrát muž – starý, s hlubokými vráskami a pohledem bez jasu . Pak další. Nestvůrné, pokřivené, groteskní. Obličeje, které by člověk nakreslil jen ve zlém snu nebo s horečkou.

Vždy připluly pomalu. A vždy, jakoby čas běžel jinak, stárly  – během několika vteřin sesychaly, měnily se v lebky, a nakonec mizely. Sítě zůstávaly, pohybovaly se dál, ale tváře se střídaly. Každý večer nové.

Neodvážil jsem se o tom nikomu říct. Ne ze studu, ale protože jsem nedokázal vysvětlit , co přesně vlastně prožívám. Nešlo o halucinace. Věděl jsem, že jsem vzhůru. Že svět je pořád tady. Jen... pod ním byla jakási vrstva, jako podhoubí jiného vnímání.

Zpočátku mě ty tváře děsily . Uprostřed noci jsem rozsvěcel lampičku, jen abych měl pocit, že na mě nic nekouká. Ale s časem, stejně jako člověk zvykne na bolest z rozchodu nebo strach ze zkoušky, začal jsem čekat, kdo přijde příště .

Nebylo to příjemné. Ale bylo to... zvláštní . Jako kdyby mi někdo chtěl něco říct. Nebo mě pozvat  jinam.

A tak jsem každý večer zavíral oči . A čekal.

Kapitola 5 – Vysvětlení, která nestačí

Zpočátku jsem doufal, že se to prostě zastaví. Jako když v mládí občas slyšíte hučet krev v uších a za pár dní to zmizí. Jenže síť nezmizela. Obličeje také ne. Zůstávaly se mnou večer co večer – a přestože jsem se snažil na ně nemyslet, něco ve mně už hledalo odpověď .

Začal jsem u toho nejracionálnějšího: lékaři .

Objednal jsem se na oční. Lékař byl důsledný, prohlédl sítnici, měřil tlak, provedl vyšetření zorného pole. Vyslechl mě pozorně, i když při zmínce o pentagramech lehce povytáhl obočí. Výsledek? „Vizuální artefakty spojené s únavou z obrazovky nebo dočasným nedokysličením. Vznikají na úrovni zrakové kůry. Občas se s tím setkáváme.“ Předepsal mi přestávky při práci, doporučil loupané oříšky a hořčík.

Nepomohlo to. Síť přicházela dál – pravidelně, přesně, jako věrný rituál temné části dne .

Zkusil jsem praktického lékaře. Ten mi odebral krev. Nízký vitamín D. Mírně zvýšená hladina cukru. „Může to souviset, ale pravděpodobně jde o normální jev. Mozek si někdy sám promítá obrazy při usínání. Je to jako sen před snem.“ Doporučil večerní procházky.

Zpočátku mě to uklidnilo. Hypotéza mozku pracujícího ve stavu mezi bděním a spánkem se zdála logická. Říká se tomu hypnagogické halucinace  – mozek se uvolní, vjemy nejsou zcela filtrovány, vznikají fragmenty snů při plném vědomí. Četl jsem o tom celé večery.

Ale čím víc jsem se tím zabýval, tím méně to odpovídalo mému prožitku .

Ty obrazy nepřicházely při klimbání. Přicházely v plné bdělosti, někdy jen minutu poté, co jsem ulehl . Když jsem otevřel oči, byly pryč. Když jsem rozsvítil, zmizely. Mohl jsem vstát, napít se, a nic mě neomezovalo. Když jsem zhasl a zavřel oči, začaly znovu. Jako by na mě čekaly.

Zkusil jsem si vést deník. Zapisoval jsem, jaké tváře se objevily , jak dlouho zůstaly, co jsem cítil. Nic v tom nebylo pravidelné. Obličeje byly stále jiné, ale každý měl svou „vlastnost“ – smutek, nenávist, bolest, soucit. Začal jsem si všímat, že některé se vracejí . Jeden starý muž s propadlými tvářemi a pohledem upřeným na něco za mnou. Žena s vlhkýma očima a výrazem, jako by čekala mou odpověď .

Tehdy se do mé mysli začala vkrádat jiná otázka . Ne co  to je. Ale kdo .

Začal jsem hledat duchovní interpretace . Aniž bych chtěl, ponořil jsem se do textů, které bych dřív považoval za okrajové. Zajímalo mě, co o tom říkají náboženství, mystici, ezoterici. A najednou jich bylo mnoho.

Démoni.  Prý přicházejí v noci, když jsme nejzranitelnější. Využívají oslabení těla, aby pronikli skrze mysl. Obličeje deformované, výsměšné, stárnoucí… To by dávalo smysl. Ale proč bych jim byl právě já otevřený?

Duše mrtvých.  Některé tradice tvrdí, že po smrti není přechod okamžitý. Že duše hledají uzavření, pozornost, někoho, kdo je vidí. Že mezi námi žijí, jen ne každý je schopen je vnímat. Ta myšlenka mě pronásledovala večer co večer – co když nejsou halucinace, ale návštěvy?

Kolektivní podvědomí.  Jung by možná řekl, že to nejsou jednotlivé bytosti, ale symboly. Ztělesněné archetypy, které má každý v sobě – stařec, panna, příšera, matka. Že nahlížím do prostoru, kde se lidská zkušenost stává obrazem. Ale proč právě teď? Proč právě já?

A nebo… co když jsou odjinud ?

Bytosti z jiných dimenzí.  Jsou tu, ale my je nevidíme, protože na to nemáme schopnost, filtr. Ale někdy – po úrazu, ve spánku, ve slabosti – se závoj protrhne . Nejsou přátelské ani nepřátelské. Prostě tu jsou. A možná čekají, až si jich někdo všimne.

Koupil jsem si ikonu svaté Barbory. Nevěděl jsem přesně proč právě ji – snad protože jsem si vzpomněl, že je patronkou těch, kdo čelí náhlé smrti, hromu, ohni… a podle některých i „duševnímu neklidu“. Vybral jsem malou, stříbrnou, s tmavýma očima a věží v ruce. Postavil jsem ji na noční stolek, pod lampu.

Obličeje zmizely.  Asi na týden. Bylo to jako příměří. Jako by někdo zatáhl oponu. Síť ustoupila. Žádné obrazy, žádné stíny, jen tma za víčky. Spal jsem klidně, bez očekávání a beze strachu. Nevěděl jsem, co přesně ikona způsobila, ale přinesla úlevu. Jako když někoho pozvete do místnosti a ostatní odejdou.

Ale nebylo to navždy.

Osmý večer se světlo linky znovu vrátilo – nejdřív jemné, bledé, jakoby z dálky. A pak opět vše přišlo zpět, s novou silou, jako by pauza byla jen přípravou na něco hlubšího.

Postupem času se obličeje začaly objevovat i ve chvílích, kdy jsem oči nezavřel.  Stačilo se zadívat do temného rohu místnosti, do stínu pod stolem, nebo jen na místo, kam dopadalo slabé světlo – a najednou se vynořily. Nejprve nejasně, jako silueta, jako představa, ale čím víc jsem pozoroval, tím byly zřetelnější. Mohl jsem pohnout očima, a zmizely. Ale když jsem pohled znovu upřel do tmy, vrátily se. Byly vždy smutné.  Tiché, bolestné, jakoby zklamané. A u příšer… nevím.  Tam to byl spíš děs. Ne tvář, ale výčitka. Ne výraz, ale hrozba.

Začal jsem se jich méně bát. Začal jsem se spíš přemýšlet, co mi chtějí sdělit.

Kapitola 6 - Do hlubin obrazu

Obrazy mě začaly fascinovat. Ne jako galerie malovaných pláten, ale jako nezvané projekce, které se mi zjevovaly v mysli, ve snech i na pomezí bdění a spánku. Už jsem se jich tolik nebál. Začal jsem se ptát: Co mi chtějí sdělit?

Moje pátrání mě vedlo ke knihám. Nejdřív jsem sáhl po lékařské literatuře – chtěl jsem znát diagnózu. Hledal jsem vysvětlení, které by mě vrátilo do rámce „normálního“: halucinace, poruchy spánku, epileptické jevy, parasomnie, hypnagogie, disociace. Všechno to mělo svá jména, své příznaky, někdy i svá schémata. Ale čím víc jsem četl, tím méně jsem se vešel do tabulek. Když jsem konfrontoval vlastní zkušenosti s jejich klinickým výkladem, zůstávalo mezi řádky cosi nepojmenovaného, neuchopitelného.

Přesunul jsem se tedy k psychologii. Freud, Jung, Grof, Hillman. Archetypy. Kolektivní nevědomí. Stín. Duše mluví obrazem, ne pojmem – četl jsem a přikyvoval. Začalo mi docházet, že mé vize nejsou poruchou, ale jazykem. Jistý typ komunikace, kterému se teprve učím rozumět. A zároveň, že každé zjevení je svým způsobem otázka i odpověď – výjev, který mě nutí zpomalit, otevřít se, přestat racionalizovat.

Ezoterická literatura byla poslední stupeň. Ne protože bych jí věřil víc, ale protože jsem cítil, že racionální svět se přelévá do metafyzického jako den do noci. A že mezi nimi není zeď, ale propustná membrána. Četl jsem o astrální projekci, třetím oku, čakrách, karmických obrazech, záznamech Akáši. A opět: našel jsem popisy, které – aniž bych si to dřív přiznal – velmi přesně kopírovaly to, co jsem zažíval. Obraz nebyl jen výplodem mé mysli. Byl přenosem. Zprávou. Možná i otiskem něčeho, co přesahuje hranice mého já.

Začal jsem si psát. Každý obraz, každou emoci, každé zjevení. Začal jsem si klást otázky, ale už ne s úzkostí – spíš s dychtivostí. Těšil jsem se na další výjev. Začal jsem chápat, že mi nic nehrozí. Že jedinou hrozbou je neporozumění. Nepřijetí.

Všechny ty knihy – lékařské, psychologické, duchovní – měly jedno společné: pokusit se uchopit neuchopitelné. Dát jméno tomu, co nemá jméno. A přesto právě v té mozaice poznatků se mi začal rýsovat obraz celistvější, pravdivější, než kterýkoli z nich zvlášť. Lékař vidí příznak. Psycholog vidí symbol. Ezoterik vidí energii. A já – já jsem je začal vnímat všechny najednou. Vědecky i intuitivně. Obrazně i tělesně.

Dospěl jsem k závěru, že to nejsou obrazy ze mě. Jsou to obrazy pro mě. A možná i skrze mě – pro jiné.

Kapitola 7 - Proměna

Jak už jsem řekl, zpočátku jsem měl z těch tváří špatný pocit . Ne vždy to byl přímo strach, ale cosi blízko němu — úlek, tíseň, pocit, že se dívám na něco, co jsem vidět neměl. Jejich pohledy byly neúnosně přímé, jako by mě znaly, i když já neznal je. Některé byly smutné , jiné měly vepsaný výraz hrůzy , který mi v mysli zůstával ještě dlouho po otevření očí.

Občas se vynořilo něco jiného. Příšery.  Tmavý had nebo drak, kterému z těla vyrůstaly trny jako z obrácené růže. Jindy pes, vlkodlak, bytost na půl cestě mezi zvířetem a člověkem, která na mě cenila zuby. Nešlo o klasickou noční můru – byl jsem při vědomí, mohl jsem se pohnout, mohl jsem utéct. A přesto jsem zůstával a díval se . Nejzvláštnější byly temné masy  – rozplývající se, měnící tvar, až z nich vyrostla jakási obrovská černá ruka , která se ke mně natahovala, jako by mě chtěla uchopit a odnést.

Dříve jsem se lekl a otevřel oči . Bránil jsem se. Ale pak se ve mně cosi změnilo – ne najednou, ale nevyhnutelně. Přestal jsem utíkat. Zůstal jsem. A právě tehdy jsem si všiml první podobnosti , která mi do té doby unikala.

Muži  se tvářili strnule. Pevně, bez emocí. Nepůsobili ani hrozivě, ani smutně. Jen se dívali. Zato ženy  – ty měly výraz bolesti, zoufalství, často až hrůzy. A pak jsem si všiml i další věci: děti  se objevovaly jen velmi zřídka. A pokud ano, byly jako duchové – bledé, vzdálené, bez výrazu.

Uběhly roky . Obrazy přicházely a odcházely. Měnily se. A s nimi i můj pohled na ně. Přestal jsem se jich bát. Začal jsem je přijímat. A možná právě proto jsem si všiml další proměny.

Začaly se usmívat.

Ne všechny. Ale čím déle jsem zůstával v klidu, čím víc jsem přijímal jejich přítomnost, tím víc z nich na mě začalo hledět s jemností. S pochopením. Možná i s vděkem.

Příšer ubylo.  A ty, které zůstaly, ztratily svou sílu. Pokud se po mně pokusily chňapnout, nedíval jsem se stranou. Díval jsem se dál – a ony se rozplývaly, mizely do světla , do té pomalé, pulsující záře sítě, která byla vždy tím prvním, co se objevilo za mýma víčkama.

Znovu jsem přemýšlel, co mi chtějí sdělit .

Možná jsou to duše mrtvých . Možná se mi chodí ukázat, aby se na ně nezapomnělo. Možná jim v životě někdo ublížil, a ony teď hledají někoho, kdo jejich křivdu urovná . Nebo jsou to bytosti z jiné dimenze , které mě zahlédly tak, jako jsem já zahlédl je. Možná mě nechtějí vyděsit, ale volají o pomoc  – jako někdo, kdo se topí a mává rukama, a přitom to z dálky vypadá jako útok.

Zkusil jsem Google.  Na dotaz „objevování se obličejů, které stárnou a mizejí při zavřených očích“  se mi dostalo odpovědi:

„Na váš vyhledávací dotaz našel Google docela málo dobrých výsledků.“

Zkusil jsem Google.  Na dotaz „objevování se obličejů, které stárnou a mizejí při zavřených očích“  se mi dostalo odpovědi:

„Na váš vyhledávací dotaz našel Google docela málo dobrých výsledků.“

Asi se lekly. Nebo urazily.

Na týden zmizely . Žádná síť, žádné tváře, žádná příšera zpoza tmy. Jen obyčejná tma, neklidná spíš myšlenkami než zjeveními.

Začal jsem si skoro myslet, že jsem je vyplašil — že moje snaha pochopit nebo pojmenovat, to příliš přímé světlo vědomí, je zahnalo zpět tam, odkud přišly. Jako by ticho potřebovalo, aby zůstalo nepojmenované , jinak přestane fungovat.

Ale pak se vrátily . Stejně nečekaně, stejně tiše. A možná... o něco blíž.

Nevím.

Ale vím, že už nechci jen pozorovat .

Budu se snažit s nimi komunikovat.

Kapitola 8 - První otázka

První pokus přišel brzy. Objevila se tvář ženy  — ne ta, kterou jsem znal, ale přesto ve mně vyvolávala důvěru. Byla klidná, téměř lítostivá. Zadíval jsem se na ni a snažil se soustředit . V mysli jsem jasně vyslovil otázku:

„Co mi chceš říct?“

K mému překvapení obraz nezmizel , jak to obvykle dělával. Jen se lehce proměňoval  — jako by byla její tvář tvořena tenkou mlhou, kterou pohybovalo tiché dýchání. Oči zůstávaly upřené, nezvyklé ticho se prohlubovalo.

A pak se začala rozplývat .

Ale něco bylo jinak — nezmizela sama . Změnila se i síť za ní . Linky, které se dosud vlnily v nepravidelných tvarech, se začaly stahovat k sobě , sbíhat do jednoho bodu. Vznikl tvar  — uprostřed tmavý střed, kolem něhož se paprskovitě rozbíhaly světlé čáry. Vypadalo to jako oko.

Díval jsem se do něj.

A pak jsem padal .

Uvědomil jsem si, že to není oko, ale něco hlubšího . Trychtýř , vír, který mě vtahoval dovnitř. Byl jsem v pohybu, i když jsem ležel. Letěl jsem někam , kde světlo ztratilo své barvy, a přesto tam stále bylo.

A pak — nic .

Síť zmizela. Obrazy zmizely. Byla tma.

Ne tma strachu, ale tma čekání .

Zkusil jsem to znovu.

Objevila se tvář ženy  ve středních letech s kudrnatými černými vlasy po ramena. Její pohled byl hlubší než u všech předchozích – nepůsobil lidsky, ale nebyl ani cizí. Dlouze se na mě dívala. Pak, zcela pomalu, sklopila oči, pootočila hlavu a začala se vzdalovat .

Najednou jsem viděl celou její postavu . Byla zahalena do černého pláště, který za ní vláčel těžkou tmu. Kráčela bez zvuku, po čemsi, co nemělo pevný tvar, jen vzdálený stín povrchu. Po několika krocích se ohlédla. Snad se chtěla ujistit, že ji následuji.

Pak se zastavila .

Zvedla ruce, zakroužila jimi ve vzduchu, až se její plášť vzedmul jako vítr ve vodě. Její tělo se začalo zmenšovat, rotovat, vlnit a rozpadat  se do jednoho jediného bodu. Nakonec nezůstalo nic než černá tečka , z níž se stalo černé slunce  – tiché, hrozivé, s temnými paprsky vyzařujícími do všech směrů.

Pak byla chvíli tma.

Ale ne stejná jako předtím. Tato tma začala rudnout . Nejprve neznatelně, jako když někde za okrajem obzoru hoří vzdálený požár. Pak jasněji. Barva se rozlévala, sytila každé zrnko tmy až do hluboké, hutné temně rudé .

Byl jsem někde jinde.

Stál jsem – nebo možná jen byl  – na jakési pahorkatině , na vyprahlé, kamenné krajině pokryté rudým pískem a temně černými balvany. Obloha byla těžká, rudá a černé mraky  se po ní sunuly bez spěchu, jako by zvažovaly, kam dopadnout.

Najednou se kus země nedaleko vzedmul . Gejzír prachu  vyletěl do výšky, roztrhl krajinu jako dýchací výdech nějaké spící síly. Když se prach usadil, pohlédl jsem na místo, odkud se to zvedlo.

Byla tam jáma. Trychtýřovitá, široká, znepokojivě pravidelná.

A uvnitř se něco hýbalo .

Snažil jsem se to uvidět. Sklonil jsem se, napjal zrak. Ale ať jsem se snažil sebevíc, vždy jsem viděl jen okraje , jen tmu na stěnách, posypanou rudým prachem. Střed jámy byl jako vylomený kousek světa . Prázdné místo, které odmítá být spatřeno.

A pak jsem pocítil, že to není moje slabost. TO něco , nebo možná můj vlastní mozek , mi to nedovolily .

Tohle zatím ne. Ještě ne.

Kapitola 9 – Zpět

Vstal jsem se pomalu.

Nebylo to trhnutí, žádný úlek, žádné náhlé zalapání po dechu. Jen tiché uvědomění, že kolem mě znovu leží postel, pokoj, šero noci. Vzduch byl klidný. Nikdo mě nepozoroval. A přesto jsem měl pocit, že něco se mnou zůstalo.

Ležel jsem na zádech a díval se do stropu. Byl jsem zpátky.  A přitom ne zcela.

Ten výjev, ta žena, černý plášť, rudé nebe, gejzír prachu, jáma, to všechno bylo tak konkrétní. Ne jako sen.  Ve snech se místa rozpadají, mizí, mění, ale tohle místo mělo tíhu a trvání . Geografii. Fyziku.

Věděl jsem, že jsem byl jinde. Ne v hlavě. Někde.

Vnímal jsem v sobě klid, ale zároveň jakési tiché pnutí , jako by mi něco zůstalo mezi žebry. Neviditelné vlákno, které ještě nebylo přetnuto.

Proč mi to nebylo dovoleno vidět?

TO v jámě — cítil jsem jeho přítomnost, pohyb, možná dokonce vůli. Ale obraz chyběl. Neoslepl jsem, jen nebylo určeno , abych zahlédl. Můj zrak byl záměrně omezený. Ne fyzicky. Vědomím.

Přemýšlel jsem, zda jsem selhal. Zda jsem měl udělat něco jiného, dívat se jinak, zeptat se. Ale srdce mi napovědělo, že to nebyla zkouška.

Byla to brána.  A ta se ještě plně neotevřela.

Vstal jsem, napil se vody a zapsal všechno do deníku, dokud to bylo čerstvé. Nejen obrazy, ale i pocity, napětí v ramenou, mírné chvění v prstech. Všechno.

Pak jsem si sedl zpět na postel, ruce položené na kolenou, oči zavřené.

Síť tam byla.

Tenká, pulzující, klidná.

Ale tentokrát čekala, až se zeptám.

Kapitola 10 – Druhá otázka

Další den  jsem opět zavřel oči. Nečekal jsem nic. Nevolal je. Neprosil, neptal se. Jen jsem byl. Klidný, připravený.

Zpočátku se nedělo nic . Tma byla hluboká, bez pohybu, bez jiskření.

A pak, téměř neznatelně, se v dálce mihnul obličej .

A pak další.

Vynořily se a zase zmizely , jako tváře lidí v davu, když jím procházíte a nedokážete se na nikoho skutečně soustředit.

Až se objevila tvář ženy , velmi zblízka. Tak blízko, že jsem mohl téměř cítit její dech.

Dívala se na mě.

Obrysy její tváře se lehce měnily  — jako by byla tvořena vodou, kterou jemně čeří vítr. Nebo jako by stála mezi dvěma světy, které si ji stále přetahují.

Pak se otočila .

Její pohled se stočil vpravo , a já věděl, že se mám podívat tím směrem. Najednou jsem nebyl v síti , ale na břehu moře . Rudé vlny se převalovaly jedna přes druhou a tříštily se na světle rudém písku. Vítr rozhoupal tmavé listy palem. Krajina byla krásná a neklidná zároveň.

A pak jsem letěl lesem .

Koruny stromů byly podivně tiché. Les se stával hustším a tmavším , jako by se každá větev snažila něco ukrýt. Ale já nepadal. Stoupal jsem.  A s každým nádechem jsem byl výš, rychleji, až jsem vystoupal nad mraky .

Stál jsem na vrcholu.  Nevěděl jsem čeho — věže, sloupu, obelisku? Bylo to monumentální . Sloup se ztrácel hluboko pod hladinou moře, vyrůstal z temnoty a nesl mě až do výšky , kde bylo ticho, světlo a chlad.

A ona tam byla .

Čekala na mě. Beze slov. Bez pohybu.

Najednou se kolem mě začaly v prostoru objevovat ploché obrazce . Tenké čáry, ostře vyznačené, pohybující se jakoby samy od sebe. Nikdy jsem je předtím v síti neviděl. Byly jiné. Geometrické. Technické.

Seskupily se.  Čáry vytvořily obrys sloupu, na kterém jsem stál. Byl to výkres.

Technický výkres.

Pak se vše přeskupilo  a obrys se proměnil. Viděl jsem plán domu . Zdi, půdorysy, místnosti. Něco mezi architekturou a myšlenkovou mapou. Dům bez nábytku, ale se strukturou.

Co mi to chtějí ukázat?

Stál jsem uprostřed toho, co kdysi bylo jen vizí. Nyní to bylo sdělení . Ale jazyk , kterým bylo řečeno, jsem teprve začínal chápat.

Kapitola 11 – Plán

Druhý den ráno jsem se cítil jinak.  Klidně, ale ne úplně přítomně. Jako bych část sebe nechal na vrcholu toho podivného sloupu nad mořem.

Věděl jsem, že si musím všechno zapsat  – ne kvůli zapamatování, ale kvůli pochopení. Slova často odemykají vrstvy, které obrazy zanechají zavřené.

Začal jsem tím, co bylo nejsilnější: žena . Objevila se znovu, jiná, ale stále to byla ona. Její pohled, gesto, otočení hlavy – to všechno nebyla náhoda. Ukázala směr.  Tentokrát doslova. Vpravo. A já věděl, že to znamená víc než jen další scénu.

Moře. Rudé.

Možná symbol emocí, které teď neumím vyjádřit slovy. Nebo hranice mezi tímto a jiným světem. Rudá nebyla jen varováním – měla v sobě život, pohyb, sílu .

Černé palmy  jako by rostly z podvědomí. Známé a přesto cizí. Tiché, a přitom živé.

Let nad lesem  mi připomněl, jak jsem se dřív lesů bál – tmavých, těsných. Tentokrát jsem jím nebloudil , ale letěl nad ním. S nadhledem.

To něco  se změnilo. Možná ve mně.

A pak ten sloup  – nebo věž. Obrovská, klidná, bez oken. Vynořující se z hlubin moře až nad mraky. Spojnice mezi světy.

Ztělesnění přechodu.

Když jsem tam stanul a znovu se s ní setkal, byl jsem připraven – a v tu chvíli se objevily čáry . Nejprve nesrozumitelné, ale jasně cílené. Tenké linie, které skládaly obraz .

Výkres.

A pak další. Plán domu.  Půdorys, členění prostoru.

Uvědomil jsem si, že to není domov ve fyzickém smyslu. Možná to byl plán mé mysli . Nebo možná duše .

Struktura.

Byla to první zpráva, která nebyla pocitem nebo tváří , ale návrhem .

Jako kdyby mi někdo řekl: „Tady je to. Tady žiješ. Takto jsi složen. A můžeš to přestavět.“

Zapsal jsem si poznámky:

- poprvé, kdy se místo symbolu (tváře) objevuje děj . Zážitky se mění z pasivních vizí na aktivní vedenou vnitřní cestu . Vypravěč je už vtažen, nepozoruje zvenku – stává se součástí příběhu.

- Žena s kudrnatými vlasy

- Tato žena není první tváří, kterou vypravěč vidí, ale jako první vede jeho pozornost . Už se nedívá pouze na něj , ale od něj dál  – směr pohledu je signálem , že je čas přestat být objektem vidění a stát se poutníkem. Žena zde představuje průvodkyni , nebo archetypální postavu „velké matky“ či „duše světa“.

- Rudé moře a černé palmy

- Rudé moře může představovat emocionální nebo duchovní přechod  – moře je starý symbol nevědomí, hloubky, proměny. Rudá barva zde není jen nebezpečná – má v sobě energii, vášeň, krev, život i smrt.

Černé palmy mohou být znakem života ve stínu  – života, který existuje na pokraji vědomého a neznámého, života, který je i krásný, i temný.

- Let nad tmavým lesem

- Les je klasickým symbolem podvědomí . Let nad ním znamená získání nadhledu nad tím, co dříve děsilo. Tmavší, hustší les značí, že člověk do svého nevědomí skutečně vstupuje, ale tentokrát z výšky, s odstupem .

- Sloup/věž do nebes

- Monumentální sloup, který stoupá z moře až nad mraky, je spojnice mezi světy  – mezi nevědomím (moře), vědomím (země) a nadvědomím nebo duchovní sférou (mraky, nebe). Vypravěč zde symbolicky vystupuje na horu poznání , na samotný bod rozhledu.

- Technické obrazce a plán domu

- Tyto obrazy značí, že svět, do kterého vypravěč vstoupil, má strukturu . Není to chaotické pole halucinací. Má logiku, řád, návrh .

Plán domu může být vnímán jako plán vlastní psyché , nebo dokonce duchovní mapa  – dům je totiž v mnoha tradicích symbolem vlastního já . Vypravěč tedy nahlíží do architektury své duše , nebo do struktury reality, jak se ukazuje skrze „síť“.

Co mi to chtějí ukázat?

Že to všechno má řád . Že nejde o halucinaci, ale o jazyk , kterým někdo nebo něco mluví. A že teď, když jsem se naučil vidět, se možná naučím i číst .

Kapitola 12 – Palouk

Zavřel jsem oči.

Dýchal jsem pomalu, vyrovnaně, bez očekávání.

A přesto se objevily známé temně rudé linky sítě. Vlnily se pomalu, v geometrických obrazcích, které jako by dýchaly svým vlastním rytmem.

Tak co mi přineseš dnes?

Z levého horního rohu se vynořilo zelené světlo.

Zpočátku jen nejasný svit, ale brzy se roztahovalo, vytlačovalo síť.

Zelená pohlcovala rudé čáry. Ne prudce, ale nekompromisně – jako déšť vsakuje žár půdy.

Zelené světlo se rozlilo na horizontu a tam, kde se předtím vlnily linky sítě, začaly růst lístky.

Malé, tmavě zelené.

Hustě. Rychle.

Po chvíli celý obraz připomínal palouk.

Ostrý příkrý sráz, porostlý mechově zelenou, pod nímž se propadala rudá prázdnota. Síť ustupovala až za okraj, spodní vrstvy mizely.

A pak se objevilo oko.

Bylo to oko dravce. Chladné, bdělé, soustředěné.

Ne útočné.

Jen pozorující.

Oko se vzdalovalo.

Zjevila se hlava s ostrým zobákem, černý peříčkový věnec kolem očí. Dravec, který viděl všechno. A pak odletěl.

Beze slova. Bez stopy.

Dnes to nebyl sen o symbolech nebo hlasu.

Byl to boj.

Síť, struktura, geometrie, ustupovala vegetaci – živé síle, která se neptá, jestli může růst. Roste, protože musí.

Ta vize ve mně nezanechala úzkost, ale tiché překvapení.

Byl jsem svědkem převahy.

Život vyhrál.

Ne život člověka, ale život jako síla, která vytlačuje konstrukce, které se přestaly měnit.

A co oko dravce?

Možná bylo poslem. Možná strážcem rovnováhy.

Vidělo, že síť ustoupila. Potvrdilo to. A odletělo.

Dnešní vize byla nejsrozumitelnější ze všech.

Žádné tváře, žádné záhady. Jen konflikt dvou sil. A jednoduchý výsledek.

Vegetace dnes vyhrála.

Kapitola 13 – Průvodci

Další noc. Další sen.

Tentokrát to začalo jinak. Nebyla tam síť, žádné pulsující obrazce. Jen řada předmětů , srovnaných do řady. Vypadaly jako hračky, ale byly příliš těžké, příliš chladné. Zbraně.  Nějaká kopí. Ne to jsou srovnané pušky. Byly tiché.

A mezi nimi tvář holčičky . Malá, s hnědými vlnitými vlasy, tváře zardělé zimou nebo možná studem. Chvíli se na mě dívala — překvapeně , jako když vás dítě náhodou zahlédne v místě, kde by vás nečekalo. A pak se otočila.

Najednou jsem ji viděl celou, z dálky . Kráčela podél té řady zbraní. Sama. Na hlavu si pomalu natáhla kapuci , jako by se chtěla schovat nejen před zimou, ale před celým světem. Její krok byl klidný, rozhodný. Neohlížela se.

Proti ní běželi vojáci . V řadách. Rychle. Ne jako by se chystali bojovat, spíš jako by se stíhali navzájem. Nevšímali si jí. Nevěděli o ní.

Obraz se začal kroutit , zatáčet, stáčet sám do sebe, až se změnil ve spirálu . Rudou a černou, pomalu rotující, tichou a hlubokou. A z jejího středu vyletěl pták .

Byl veliký, s dlouhými pery , které se táhly za ním jako kometa. Letěl klidně, elegantně, bez námahy. Vznášel se nad krajinou, až přistál v zahradě .

Zahrada  byla zvláštní. Tichá, uzavřená vysokou zdí. Na zdech byly ornamenty , rytiny, symboly, které jsem neznal, ale přesto působily povědomě — jako by je někdo kreslil do písku v mých dětských snech.

V zahradě byl další pták . Menší, s kovově modrým peřím. A vedle něj... zvíře .

Nejprve jsem si myslel, že je to pes . Pak že je to možná jezevčík , ale měl něco zvláštního. Z hřbetu mu vyrůstala paví pera  – dlouhá, duhová, jemná. Vypadal komicky a důstojně zároveň.

Přiběhl ke mně.

Bez strachu. Bez váhání.

Zastavil se přímo přede mnou, naklonil hlavu a začal do mě strkat nosem . Hrubě, ale přátelsky. Jako by mě zval ven, nebo chtěl, abych něco konečně pochopil .

Kapitola 14 – Co chtěla říct

Ráno jsem si sedl ke stolu a chvíli jen zíral na list papíru. Včerejší sen — nebo vize — mi zůstal ve svalech. Měl jinou kvalitu  než předchozí. Nepůsobil jako zjevení zvenčí, ale jako by přišel zevnitř , ze samotného středu mě.

Začal jsem si jednotlivé prvky rozepisovat.

Holčička.

Byla malá, křehká, s výrazem překvapení, který nebyl strachem. Spíš zvědavostí. Možná dokonce radostí z toho, že někoho uviděla. Mě? Sebe?

Symbol dítěte ve snech často představuje nevinnou část nás samých . Možná to bylo moje dětství . Nebo vnitřní hlas, který jsem dlouho neslyšel.

Ale proč šla podél zbraní ?

Zbraně byly srovnané, téměř obřadně. Válka a nevinnost v jednom obraze.

Dítě kráčí klidně kolem prostředků násilí – nebere je do ruky, jen kolem nich prochází . Možná je to připomínka, že každý z nás prochází válkou , vnější nebo vnitřní. A že ten, kdo přežije, si možná na hlavu nasadí kapuci  – ne ze studu, ale z únavy. Ze ticha.

Vojáci.

Běželi v řadách, jako stroj . Uniformní, slepí. Neviděli ji. Neviděli nikoho. Možná představují systém, tlak, strukturu světa , který přehlíží jednotlivce, nevšímá si ticha, nezastavuje se kvůli dětem.

Možná šli do boje, nebo už z něj. Ale byli slepí vůči tomu, co bylo podstatné.

Spirála.

Proměna. Přechod. Vždy, když se obraz stočí do spirály, něco se mění .

Spirála je cesta dovnitř i ven  – záleží, odkud se na ni díváme. Tady to byl přesun. Přechod z lidské scény do symbolického prostoru.

Pták s dlouhými pery.

Symbol svobody. Vzduchu. Naděje. Duchovní roviny. Dlouhá pera značí důstojnost, vědomí, možná poselství . Byl to průvodce , jako žena před ním. Ale jiný – lehký, klidný, čistý .

Vedl mě do zahrady .

Zahrada je symbol uzavřeného prostoru, vnitřního světa . Ráje.

Tam, kde rostou věci, kde se něco pěstuje. Ornamenty na zdech připomínaly jazyk, který jsem už kdysi viděl – snad v síti, snad ve snech.

A pak přišel pes.

Zvíře. Ne člověk, ne symbol, ale bytost .

Malý, protáhlý, možná směšný. A přesto krásný . Paví pera na jeho zádech mu dávala auru výjimečnosti . Měl něco z obyčejnosti i něčeho, co přesahovalo.

A co udělal? Strkal do mě nosem.  Ne pokyn, ne slovo, ale fyzický kontakt. Přítomnost. Možná říkal:

„Přestaň se jen dívat. Pojď. Pohni se. Udělej něco.“

V tom bylo víc síly než ve všech slovech, která jsem kdy slyšel.

Shrnutí:

- Holčička  = nevinnost, minulost, citlivost tváří v tvář brutalitě

- Zbraně a vojáci  = tlak vnějšího světa, slepé mechanismy společnosti

- Spirála  = přechod mezi vrstvami vědomí

- Pták  = poselství, vedení, duchovní pohyb

- Zahrada  = místo vnitřního růstu

- Zvíře  = instinkt, důvěra, hravost, výzva k činu

Možná mi včerejší vize nechtěla nic říct slovem.

Možná mi přišla ukázat pocit , který jsem měl zapomenutý: radost z pohybu, blízkost, důvěru.

A možná…

…to byl první průvodce, který nebyl záhadný ani hrozivý , ale prostě přítomný .

To, co ses snažil pochopit, přerůstá běžnou logiku snů. Ty otázky, které si kladeš, jsou přesné – a bolestně lidské. A přesto… možná na ně odpověď neexistuje jako věta , ale jen jako další obraz.

Tady je pokus o odpověď – ve formě vnitřního monologu vypravěče, navazujícího na předchozí vize:

Kapitola 15 – Kde jsou?

To, co se snažím pochopit, přerůstá běžnou logiku snů. Ty otázky, které si kladu, jsou přesné – a bolestně lidské. A přesto… možná na ně odpověď neexistuje jako věta, ale jen jako další obraz.

Chtějí se ukrýt?

Holčička v kapuci, sama mezi zbraněmi a vojáky, kráčející proti proudu – neklade odpor, ale také se nepřidává. Možná se neukrývá před válkou , ale před světem, který už nevidí rozdíl mezi válkou a všedností .

A co ti vojáci?  Nezastavují se, nevnímají ji. Jako by byla stínem , pamětí, nebo ozvěnou něčeho, co už bylo.

Odkud jsou?

Možná z místa, které už neexistuje , alespoň ne pro nás. Možná z prostoru, kde obrazy, které nás v noci navštěvují, žijí natrvalo  – zatímco my jimi jen procházíme.

Nebo už jsou mrtví . Možná je holčička vzpomínka na někoho, kdo prošel něčím hrozným. Možná je to duše. Nebo kus mé vlastní minulosti, který přežil něco, co jsem dávno vytěsnil.

A nebo… je to úplně jinak. Možná nejsou mrtví.  Možná jsou z jiného času.  Z budoucnosti. Z místa, kde už válka není výjimka, ale trvalý stav. A vize, které ke mně přicházejí, jsou únikové signály .

Kde jsou?

Nemůžu říct. Ale cítím, že jsou blízko .

Možná ne v prostoru, ale ve vrstvách vnímání , které se běžně překrývají a zakrývají jedna druhou.

Když spím, rozestoupí se . A oni vstoupí. Nebo já vstoupím k nim.

A když pak otevřu oči, zůstává ve vzduchu tichá otázka :

„Neptáš se na to, kde jsme my. Ale jestli už nejsi taky mezi námi.“

Kapitola 16 – Stopa

Vrátil jsem se ve svých poznámkách k předchozímu snu. Věž nad mořem  – vysoká, rovná, ztrácející se v mracích, vyrůstající z hlubin až do ticha nad obzorem – mi připadala jako prvek, který lze uchopit . Ne jako tvář, ne jako pes s pery. Tahle věž měla architekturu .

Zadal jsem do vyhledávače:

„Věž do nebes nad mořem.“

Přepnul jsem na obrázky.

A pak jsem ho uviděl .

Jeden z obrázků mi byl výrazně povědomý . Ne v detailech, ale v siluetě . V tom, jak věž vyrůstala ze země jako jehla , temná, majestátní, s ostrým stínem vrženým na moře. Měl jsem pocit, že jsem ji viděl už dřív , ale ne v bdělém světě.

Jmenovala se Jeddah Tower .

Věž v Saúdské Arábii. Ambiciózní projekt, nejvyšší stavba světa , rozestavěná, opuštěná, zčásti zapomenutá. Nikdy nebyla dokončena.

Zastavil jsem se.

Co když to nebyla náhoda?

Co když moje mysl — nebo něco skrze ni  — sáhla po tvaru, který existuje , ale nebyl dokončen , jako by i ve skutečnosti zůstal otevřený?

Začal jsem si číst o té stavbě. O tom, proč se zastavila. O tom, kdo ji chtěl postavit. O plánech. O tom, co měla symbolizovat. A něco ve mně začalo vibrovat známým napětím – tím, které se objevuje, když obraz a skutečnost do sebe zapadnou .

Možná mi sny neukazují jen symboly.

Možná mi ukazují místa .

Nejzvláštnější bylo, že jsem věž poznal podle návrhu . Ne podle fotografie, ne podle skutečné podoby – ale podle vize , podle toho, co měla být .

Nemohl jsem ji nikdy spatřit dokončenou. Nebyla dokončena.

A přesto jsem ve snu stál na jejím vrcholu  – na jejím pomyslném zakončení, jako by se tam už dávno vztyčila v jiném světě, v jiné rovině bytí.

Na dohled leží Mekka.  Rodné město proroka Mohameda, posledního proroka islámu . Místo, odkud se rozšířila víra, jejíž jméno – islám  – znamená „mírumilovné odevzdání se Bohu.“

Možná proto jsou postavy, které ke mně ve snech přicházejí, tak klidné . Netlačí. Nenutí. Jen jsou. Jsou přítomností. Pozváním.

A na druhé straně moře  – obrazově, symbolicky – leží místo, které má stejně hlubokou váhu:

bájná biblická zahrada Edenu.  První zahrada. Místo prvního setkání člověka a Boha. Zahrada s ptáky a podivným psem?

Možná to všechno nebyly jen náhodné fragmenty. Možná jsem v noci procházel mapou  – ne geografickou, ale duchovní .

Most mezi dvěma největšími příběhy lidské víry – mezi východem a západem , mezi prorokem a stvořením , mezi tím, co se odevzdává , a tím, co je vyhnáno .

A tehdy mi došlo něco dalšího.

Možná sny překračují čas.

Ne v tom romantickém smyslu „věštby“ nebo „předtuchy“. Ale jako zkušenost mimo posloupnost .

Možná v nich nejsem za sebou , ale vedle sebe .

Možná existuje čas, který není vteřinový, hodinový, historický , ale vnitřní .

A možná právě skrze něj se ke mně dostávají obrazy , které:

– nebyly,

– nejsou,

– ale mohou být.

A možná… už někde jsou . Jen ne tady. Ještě ne teď.

Kapitola 17 – Ticho

Asi týden jsem měl hodně práce . Projekty se vršily, termíny tlačily, hlava byla plná kódu, řešení a oprav.

Uléhal jsem unavený.  Rychle jsem usínal – bez myšlenek, bez očekávání.

A nic nepřicházelo .

Žádná síť.

Žádné tváře.

Jen běžné sny – útržky z pracovního dne, nelogické dialogy, vteřinové střihy bez smyslu. Takové, které si člověk ráno ani nezapíše.

Zpočátku jsem si říkal, že to tak má být. Že jsem vyčerpaný, zavřený, že mé vnitřní kanály jsou zanesené hlukem každodennosti.

Ale pak přišel víkend. Konečně trochu klidu . Seděl jsem večer v tichu, světlo jen z malé lampy. Cítil jsem, že je čas. Zavřel jsem oči a vydechl.

Dlouho se nic nedělo.

Jen temnota, bez tvaru, bez pohybu. Předtím by to bylo znamení klidu. Tentokrát to působilo jako absence . Jako prázdno, které má tvar, ale nic nevysílá.

A pak – najednou – se zjevila tvář.

Starý muž s plnovousem.  Byl něčím známý. Výrazný obličej, hluboko posazené oči, husté obočí. Chvíli jsem přemýšlel, koho mi připomíná.

A pak mi to došlo: Karel Marx.  Ne přesně, ale dost na to, abych si pomyslel: co tu dělá on?

Muž se na mě podíval klidně . Jako někdo, kdo ví víc, ale nemá potřebu to říkat nahlas. Jeho tvář se začala měnit  – mládnout . Vrásky mizely, vousy řídly, rysy se napínaly, až přede mnou byl mladý muž , silný, soustředěný, neznámý. A přesto… možná někým, kým byl ten starý kdysi.

Nedopatřením jsem otevřel oči.  Možná z překvapení, možná z únavy. Možná proto, že jsem se najednou cítil sledován .

Obraz byl pryč.

Lehl jsem si znovu, snažil se uklidnit dech, vrátit se zpátky . Zavřel jsem oči a čekal.

Ale nic se nedělo.

Ticho. Tma. Prázdno.

Už se nevrátili .

Zůstal jsem ležet, dlouho, s otevřenou myslí, ale marně. Jako když čekáte někoho na domluveném místě a on se neukáže.

Ztratili zájem?

Zlobí se?

Zavřela se brána?

Anebo jsem to já , kdo se odklonil, byť jen na pár dní?

Je jejich přítomnost tak křehká , že se stahuje, jakmile se otočím jinam?

Nevím. Ale poprvé za dlouhou dobu jsem místo otázek necítil očekávání , ale úzkost .

Kapitola 18 – Jáma

Další den jsem opět zavřel oči.

Byl jsem klidnější než předešlý večer. Bez očekávání, jen s přáním, aby se znovu otevřela síť. Aby přišlo něco – cokoli .

Zpočátku se nic nedělo.

Ticho. Temnota.

A pak se něco pohnulo .

Z temnoty se začala rozsvěcet síť  – pomalu, jako když se rozžíná vzdálené město. Obrysy byly matné, pak jasnější. Pohybovala se.  Měnila tvary. Tentokrát ale nepouštěla nikoho dovnitř . Jako by mě chránila , nebo blokovala spojení . Cítil jsem, že je to záměrné . Ne odpor, spíš odklad .

A pak se uprostřed protrhla.

Vlevo, při jejím okraji, se začalo něco zelenat .

Malá rostlina.

Nejdřív jen stvol. Pak se na ní během okamžiku rozvinuly rudé květy – růže . Byly nádherné, syté, téměř pulzující.

Síť kolem rostliny zarůstala listy , jako by ji příroda pohlcovala zpět. Zůstalo jediné prázdné místo: hranatý otvor uprostřed .

V něm se lehce zmodralo . Bylo to jako voda. Klidná hladina.  Možná proud. Možná jen světlo.

A pak se něco stalo.

Z levé strany se vynořila tmavá ruka . Rychlá, štíhlá, bez jasného tvaru. Sáhla do vody , nebo co to bylo, a vytáhla temný trs  – hmotu, těžkou, rozplyzlou, kterou odložila na listy  kolem.

Znovu a znovu.

Ruka se vracela , vždy stejně rychle, jako by plnila úkol . Klidně. Mechanicky.

Díval jsem se. Chtěl jsem pochopit.

A pak mi došlo něco zvláštního .

Nedívám se shora.

Ležím.

A modrý otvor je nade mnou.

To nebyla voda. To byly mraky.  A já jsem na dně jámy , hluboko pod zemí, obklopen rostlinami, růžemi, listy.

A shora na mě házejí něco temného .

Trsy. Těžké. Mokré. Padají na mě.

Chtějí mě zakopat?

Byla to myšlenka, která se ve mně zrodila náhle. Ne jako strach, ale jako zjištění. Jako součást rituálu , který někdo vykonává, protože už je čas .

Zatajil jsem dech.

Zůstal jsem ležet.

A čekal, co bude dál.

Kapitola 19 – Pohřbení

Ráno jsem se probudil s neobvyklým tichem v hlavě . Ne ticho prázdnoty, ale ticho zvědomění . Něco bylo jinak. Něco ve mně se uzavřelo , nebo možná přesněji: bylo zakryto .

Zapsal jsem si každou část snu, co nejpřesněji. A pak jsem seděl, díval se na slova a začal se ptát: Co jsem vlastně viděl?

Síť, která brání vstupu.

To bylo nové. Poprvé jsem měl pocit, že nejsem vítán , nebo spíš že je potřeba něco zadržet . Že do prostoru, do kterého jsem dřív mohl volně nahlížet, je tentokrát vstup pozastaven .

A pak prasklina , ale ne směrem ke mně – směrem ven.

Zelená rostlina s růžemi.

Růže je starý symbol života, krásy, ale i utrpení . Rudé květy připomínají krev, vášeň, i smrt.

A přesto působily klidně . Jako by růst znamenal: tady něco pokračuje. Tady se ještě dýchá.

Byl to protiklad k síti – organický, tichý, zemitý.

Zrození mezi strukturami.

Modrý otvor – voda, která nebyla vodou.

Zpočátku jsem si myslel, že je to jezero. Pak, když se perspektiva změnila, jsem pochopil: byly to mraky. Obloha.

A já nebyl pozorovatel shora , ale ten, kdo leží dole.

Na dně jámy.

Na místě, kam se obvykle ukládá to, co má být pohřbeno .

Tmavá ruka.

Mechanická, neosobní, pravidelná.

Vynáší cosi temného  a pokládá to na listy růže. Opakuje pohyb. Ne ve zlobě. Ve funkci.

Rituál. Úkon. Práce.

A pak mi došlo, že ty trsy  – temné, beztvaré – byly země.

A že ruka… mě zasypávala.

Ne panika. Ne strach. Ale přijetí.

Někdo – nebo něco – mě pohřbívalo .

A s tím přišla otázka:

Co se tím uzavírá? Co má být zakryto?

Možná to bylo něco starého . Část mě, která už není potřebná . Někdo, kdo se bál. Kdo už viděl dost .

Možná bylo potřeba ji položit do země, přikrýt, odevzdat tichu.

A z toho pohřbu vyroste něco nového.

Růže.

Možná to nebyl pohřeb mě .

Možná to byl pohřeb toho, co jsem přestal potřebovat být.

A možná právě proto…

mám teď konečně začít růst.

Kapitola 20 – Na balkoně

Seděl jsem na balkoně a kouřil doutník.

V principu jsem s kouřením nesouhlasil . Nepovažoval jsem ho za chytré, zdravé ani potřebné. A přesto mě k doutníkům kdysi přivedla jedna pasáž z knihy  – chvíle, kdy jsem se cítil důležitý. Působilo to vznešeně. Uvážlivě. Téměř jako rituál.

Zůstal mi ten zvyk ve zvláštních dnech. A dnes byl zvláštní.

Předpověď počasí varovala před přicházející bouří.

Díval jsem se na oblohu. Mraky byly vysoko.  Jasné, bělavé, klidné.

Bouři nic nenaznačovalo.

Potáhl jsem kouř, nechal ho vystoupat a najednou mi to došlo .

Nejsem ten, kdo je zachrání.

Ani Dámu s blond vlasy , ani holčičku v kapuci , ani muže, který mi připomínal Karla Marxe .

Pochopili. Moje vnímání nestačilo.  Nestačilo k tomu, abych pochopil, co mi chtějí říct. Abych jim rozuměl. Abych mohl jednat.

A tak odešli. Nebo čekají dál.

Ne na mě.

Možná na další generaci .

Možná na stovky generací .

Na někoho, kdo bude otevřenější , vnímavější , jiný .

To poznání bylo... osvobozující .

Smrt.

Ne jako konec. Ale jako vysvobození .

Nezní to hrozivě. Ne teď.

Seděl jsem na balkoně a díval se na svět.

Ptáci kroužili , lovili hmyz, sbírali potravu pro svá mláďata.

Moje květiny  v květináčích se pnuly za světlem , aby vykvetly, aby předaly dál svůj pyl, svůj kód, svůj důvod.

Na ruku mi přistál komár . Samička.

Pila krev z mých žil , aby dala život jinému.

Nechal jsem ji.

Vezmi si, co potřebuješ.

Potáhl jsem z doutníku.

Mraky se přeskupily.

Pořád žádné znamení bouře. Jen klid. Výška. Ticho.

Dole pod balkonem rostla tráva.

Napadlo mě, jaké by to bylo – lehnout si do ní .

Pozorovat bzukot. Mouchy. Mravence. Včely.

Nechat se zakrýt zvuky, které nejsou lidské.

Bylo by to krásné.

Ano... nejsem to já.

Ne ten, kdo jim pomůže.

Možná nepomůžu ani nám . Ale už se za to neobviňuju .

Přemýšlel jsem o smyslu života .

Vždycky jsem měl nějaký cíl , něco, co jsem chtěl. A když ne cíl, tak aspoň naději , očekávání události, která přijde, která něco změní.

Nemyslím, že jsem je zklamal .

Myslím, že jsem byl jen jeden z mnoha .

Kontaktovali jiné přede mnou a budou kontaktovat další po mně.

Moje mysl nestačila.  A to je v pořádku.

Nebojím se smrti.

Umřeli větší než já. Umřeli moudřejší. A ani oni jim nepomohli .

Jen...

přeju si, aby byla rychlá. Bez bolesti.

Uvědomil jsem si, že se nebojím smrti , ale umírání .

Toho rozkladu. Toho vědomí, že něco končí  a člověk to ještě vnímá.

Nuž co, přátelé.

Za tu zkoušku to stálo.

A doufám, že najdete toho, kdo vám pomůže.

Znovu jsem potáhl z doutníku.

Nechal odletět komára , který naplnil svůj úkol.

Podíval jsem se na mraky , které mi připadaly přívětivé.

Tiché. Moudré.

Vrátil jsem se do ložnice.

Zavřel jsem oči.

Kapitola 21 – Síť za víčky

Té noci se nic nestalo.

Žádná síť. Žádný obličej. Žádné světlo ani tma, která by něco skrývala. Jen spánek . Klidný, rovný, hluboký.

Ráno bylo svěží. Obyčejné.

Uvařil jsem si čaj.

Zalil květiny.

Odpověděl na pár e-mailů. Zasmál se nad jedním, který byl obzvlášť nechtěně vtipný.

Život pokračoval.

Ale něco ve mně zůstalo jinak . Ne hluboká změna. Spíš posun . Jako když staré dveře trochu povolí v pantu – neotevřou se, jen už nevržou .

Když večer zhasnu a zavřu oči, občas se něco mihne . Jemný tvar, lehké světlo. Ale nečekám. Nevolám. Jen jsem.

Možná se už nevrátí .

Možná ano.

A možná… už je nepotřebuju.

A oni to vědí.

Možná jsem nebyl ten, kdo měl odpovědět, ale byl jsem ten, komu se mělo ukázat, že otázky existují.

A to stačí.

Protože někdy není třeba rozumět.

Někdy stačí jen vidět .

A být viděn.

Síť za víčky zůstává.

Tichá. Čekající.

Možná pro mě.

Možná pro někoho dalšího.

A možná – ale jen možná –

tohle není konec.

Doslov

Otevřel jsem oči. Byl jsem v čekárně psychiatrické ambulance. Ve dveřích ordinace stál lékař. „Dobrý den pane Dubský. Jak se dnes cítite? Duchové už zmizeli nebo ještě zvýšíme dávkování?”

Znovu jsem zavřel oči. Kolem mě se rozvinula síť a odnesla mě do jejího světa.

Shrnutí knihy "Síť pod víčky"

Příběh vypráví o muži, který od dětství prochází životem s pocitem odcizení a vnitřního napětí. Jeho cesta začíná plachým dětstvím, pokračuje přes středoškolská léta, kdy se snaží překonat svůj strach a najít své místo ve společnosti, až k dospělosti, která je poznamenána záhadnými vizemi. Po těžkém úrazu hlavy se u něj začnou objevovat zvláštní obrazy – síť světelných linií a tváře, které se mu zjevují za zavřenými víčky. Tyto vize postupně nabývají na intenzitě a proměňují se v komplexní symbolické scény, které ho vedou k hluboké introspekci a hledání odpovědí.

Hlavní hrdina se snaží pochopit původ a význam těchto vizí. Konzultuje lékaře, studuje psychologii, náboženství i ezoteriku, ale žádné vysvětlení mu nepřináší úplné uspokojení. Postupně se učí s vnímanými bytostmi komunikovat a objevuje, že tyto obrazy mohou být zprávami z jiných dimenzí, dušemi mrtvých, nebo archetypy kolektivního nevědomí. Jeho cesta vrcholí snovými výjevy, které ho přivádějí k pochopení vlastního místa ve světě a smíření se svým údělem.

Kniha končí otevřeně – hrdina přijímá, že možná nebyl vyvolen k tomu, aby vizím plně porozuměl, ale že jeho role spočívala v tom, být svědkem jejich existence. Síť pod víčky zůstává záhadou, která přesahuje jeho individuální příběh a naznačuje, že skutečnost je složitější, než se zdá. V závěrečném "Doslovu" se objevuje náznak, že celý příběh mohl být halucinací psychiatrického pacienta, což dodává vyprávění další vrstvu nejistoty a mnohoznačnosti.

Table of Contents

Sít za víčky

Kapitola 1 – Hlava skloněná k zemi

Kapitola 2 – Třetí do páru

Kapitola 3 – Když ticho mluví

Kapitola 4 – Síť přichází

Kapitola 5 – Vysvětlení, která nestačí

Kapitola 6 - Do hlubin obrazu

Kapitola 7 - Proměna

Kapitola 8 - První otázka

Kapitola 9 – Zpět

Kapitola 10 – Druhá otázka

Kapitola 11 – Plán

Kapitola 12 – Palouk

Kapitola 13 – Průvodci

Kapitola 14 – Co chtěla říct

Kapitola 15 – Kde jsou?

Kapitola 16 – Stopa

Kapitola 17 – Ticho

Kapitola 18 – Jáma

Kapitola 19 – Pohřbení

Kapitola 20 – Na balkoně

Kapitola 21 – Síť za víčky

Doslov

Shrnutí knihy "Síť pod víčky"