Kapitola první: Nucená hra

Londýn, říjen 1890

Mlha se rozprostírala nad Londýnem jako dávno zapomenutá vzpomínka – těžká, nejasná a všudypřítomná. Temže se pod ní kroutila jako unavená sekretářka, která už pátou hodinu hledá ztracený spis. V tomhle počasí by si člověk rozmyslel i vraždu, jenže Londýn, jak známo, měl k pochybám odjakživa sklony nulové.

V Mayfairu, v bytě pronajatém pod jménem Madame de Rouvigny, stála u okna žena. Ne ledajaká. Irene Adlerová – ta žena, jak ji s tichou úctou nazýval Sherlock Holmes, vždy když si myslel, že ho Watson neslyší. Ve skutečnosti jej slyšel vždy a měl k tomu drobné poznámky, které si zapisoval do deníčku.

Irene stála tiše, jako by vyhlížela cizí osud nebo aspoň opožděnou omluvu od světa. V ruce držela sklenku s brandy. Ne kvůli pohodlí – to by si dala suché sherry – ale spíš kvůli gestu. Působilo to dramaticky. A dramatická byla právě nálada večera.

Ozvalo se rázně zaklepání. Ne to britské, s prosíkem, ale americké, s přesvědčením, že kdo klepe dostatečně silně, zaslouží si pravdu i vstup.

„Osm nula nula. Samozřejmě. Jak vojensky zbytečné,“ pomyslela si Irene a otevřela dveře.

Vešel vysoký muž, v šedém obleku tak vyžehleném, že z něj bylo cítit nedostatek humoru. Jeho kníry by zvládly vést divizi a jeho pohled – studený, přesný, a tak přísný, že by zahanbil i inkvizici.

„Paní Adlerová,“ zaznělo z jeho úst tónem, který měl být diplomatický, ale jeho přízvuk zněl jako když se javorový sirup snaží recitovat Shakespeara.

„Jste přesně ten typ muže, který mě nenechá v klidu dopít,“ řekla Irene a ustoupila stranou. „Jen dál. Nečekám už nikoho kromě soumraku a možná geopolitické krize.“

Vyslanec vstoupil. Rozhlédl se po místnosti s takovou pečlivostí, že by i pavouci dostali pocit viny. Bez ptaní usedl do křesla, čímž dokonale vystihl svou profesi – Jonathan P. Whitaker, zvláštní zmocněnec amerického ministerstva zahraničí a samojmenovaný strážce západní civilizace.

„Vaše pověst Vás předchází,“ začal.

„Ano, mám tu potvoru vždycky o pár kroků před sebou,“ usmála se Irene. „A přesto se mě nikdy nezbaví.“

„Žena, která přelstila Sherlocka Holmese, by mohla být cenným spojencem.“

„To říkáte každé ženě, nebo jen těm, které Vás už prohlédly?“

Whitaker se zkoušel usmát. Skutečný úsměv by ovšem vyžadoval obličejovou svalovinu, již zřejmě obětoval kariéře.

„V tomto případě,“ řekl pomalu, „nemáte na výběr.“

„Interesantní,“ odpověděla Irene a usedla naproti němu, ladně jako panter s doktorátem z etikety. „A přesto jste přišel bez pout. Chvályhodně optimistické.“

Whitaker otevřel kufřík a složku hodil na stůl, jako by tím předkládal nabídku přátelství. Nebo nátlaku. Spíš to druhé.

Irene otevřela desky. Fotografie, doklady, záznamy. Vše pečlivě sestavené, důsledně ohavné a částečně padělané. Bylo zřejmé, že někdo zaplatil víc než jen účet za špióna.

Zavřela složku s klidem chirurga, kteýá právě vyoperoval z pacienta lež se vší jemností.

„Působivé. Nízkorozpočtové, ale působivé,“ poznamenala. „Na některých fotografiích jsem dokonce v dobrém úhlu. Na těch nejlépe zfalšovaných.“

„To není vydírání, madam. Nabízíme Vám příležitost.“

„Obávám se, že moje oblíbené příležitosti začínají obvykle šampaňským, ne složkou plnou hrozeb.“

Whitaker se trochu narovnal. Irene přimhouřila oči a spustila tónem, který připomínal břitvu v hedvábí:

„I já mám své informace, pane vyslanče.“

Nadzvedl obočí.

„Jonathan P. Whitaker, narozen v Bostonu, vystudoval práva na Yaleu – což vysvětluje to pokroucené vnímání morálky – pak diplomatická akademie ve Virginii. Otec senátor, matka dcera kazatele. Dvě sestry, jedno trauma z internátu. A životní cíl? Prokázat, že svět potřebuje Ameriku – byť by to znamenalo ho předtím trochu přesvědčit kulometem.“

Odmlčela se a naklonila se blíž.

„Zkrátka muž, který zná všechna pravidla – a je ochoten je ohnout, pokud mu to někdo předem odsouhlasí ve třech kopiích.“

Whitaker sevřel rty. Tak pevně, že by se mezi ně nevešla ani výčitka.

„Británie zvažuje, že zasáhne ve Vaší zemi. Potřebujeme vědět, kdo za tím stojí.“

Irene pozvedla obočí, jako by slyšela nabídku k tanci, která přišla se zpožděním patnácti let.

„A místo vlastních zdrojů jste si přišli pro mě? To je skoro dojemné. Zřejmě jste v nouzi horší, než jste ochotni přiznat.“

„Vy jediná máte přístup tam, kam muži nemohou.“

„Ano. Ložnice. Salóny. A jak předpokládám, místnosti, kde se pravda dusí v parfému a smetance. Výborně. Jen mi neříkejte, že si mám obléct korzet a tvářit se hloupě – v tom jsem totiž nebezpečně dobrá.“

„Nejde o špionáž. Jde o rozpoznání starého vzoru. Jednoho, který začíná safíry, pokračuje v mapách a končí lodními pečetidly.“

Whitaker vytáhl z kapsy pečetidlo s vyrytým lvem a korunkou.

„Tohle bylo nalezeno v Baltimoru minulý týden. Otisk byl čerstvý. Dokument byl starý – a obsahoval rozkaz o návratu koloniální správy.“

Nastalo ticho. Pak Irene pozvedla sklenici s brandy a pousmála se tím zvláštním způsobem – jako by právě podepsala smlouvu s ďáblem a ještě mu stihla zcizit pero.

„Nuže, zahraju Vaši hru. Ne kvůli Vašemu nátlaku, pane Whitakere, ale protože chci na vlastní oči vidět, jak hluboko se mohou ponořit ti, kdo věří, že impérium není mrtvé – jen spí.“

Sotva se za Whitakerem zavřely dveře, Irene si hltla brandy a zauvažovala.

Rekolonizace Ameriky? V roce 1890?

Na první pohled to působilo jako šílenství – jako sen nějakého viktoriánského romantika, který stále kreslí mapu světa v růžové barvě impéria. Ale šílenství má tu výhodu, že se na něj často nedohlédne, dokud nestojí před dveřmi se jménem v ruce.

Amerika byla silná. Ale zároveň – rozvrácená. Rekonstrukce po občanské válce ještě voněla barutem, rasové napětí doutnalo ve státech Jihu a chudoba v newyorských ulicích nebyla o mnoho lepší než ve Whitechapelu. A co víc – Evropa opět natahovala ruce: Němci v Karibiku, Francouzi v Panamě… proč by tedy Británie neměla mít svůj tichý návrat?

Ale tohle… tohle nebyl návrat armád. Tohle bylo něco rafinovanějšího. Staré insignie, mapy, šifry, loajální rodiny.

Ne vojenský převrat. Administrativní obnova. Kolonie obnovená, ne dobyta.

Přes obchod. Přes zákony. Přes ty zatracené pečetě.

Irene si dolila brandy a opřela se.

„Jestli je tohle šachová partie,“ pomyslela si, „pak někdo právě přesunul královnu zpět na americké pole.“

A nehodlá hrát fér.

Dopis nalezený později v šuplíku jejího psacího stolu:

Drahý Sherlocku,

Opět se zdá, že jsem byla nedobrovolně obsazena do hlavní role v inscenaci, o kterou jsem nežádala. A přesto… neodmítla.

Ti lidé nechtějí jen dokumenty. Chtějí hranice. Vlajky. Přístavy. A podle toho, co mi ukázali, nejde o drobnou zápletku, ale o ztracené nároky, které se někdo snaží obnovit.

Možná by Vás to pobavilo. Možná by Vás to i zajímalo. A rozhodně byste ocenil mé deduktivní schopnosti – zřejmě jsem už tak dlouho mimo dění, že mi začíná chybět Váš suchý hlas a Watsonovy zděšené pohledy.

Nebudu Vás žádat o pomoc. Ale pokud uslyšíte, že v Londýně hoří obchodní přístav, vzpomeňte si na mě s úsměvem.

Vaše – A.I.

P.S.: Watsonovi prosím nic neříkejte. Jeho kardiovaskulární systém by to nemusel unést.

Kapitola druhá: Vstup do vysoké společnosti

Londýn, listopad 1890

Vůně voskovaného mahagonu a starého portského vína naplňovala honosný salón Lady Emmeline Westmorlandové, jedné z nejmocnějších hostitelek Londýna. Závěsy z těžkého burgundského sametu tlumily zvuky ulice a křišťálové lustry vrhaly teplé světlo na shromážděné dámy a jejich doprovod. Mezi nimi se pohybovala nová tvář – hraběnka Irina von Kovács, údajně uherská šlechtična a vdova po zámožném obchodníkovi s vínem.

Nikdo by nepoznal, že za dokonalou maskou uhlazené aristokratky se skrývala Irene Adlerová.

Dokonalá přetvářka

Irene vstoupila do místnosti s lehkým závanem parfému Jicky od Guerlain – vůně, kterou si speciálně vybrala pro její exotický, ale noblesní nádech. Její šaty z tmavě zeleného hedvábí, zdobené jen decentní výšivkou, dávaly najevo bohatství bez okázalosti.

„Madame von Kovács! Jaká radost Vás konečně poznat,“ přivítala ji Lady Westmorlandová s úsměvem, který nedokázal skrýt zvědavost. „Vaše doporučení od vévodkyně z Buccleuch bylo více než dostatečné.“

Irene sklonila hlavu v dokonalém napodobení kontinentální zdvořilosti.

„Merci, madame. Vaše pozvání je pro mne velkou ctí,“ odpověděla s jemným přízvukem, který ležel někde mezi Paříží a Budapeští.

Během večera se pohybovala mezi hosty jako stín – naslouchala více, než mluvila, ale když už promluvila, její slova byla nabroušená jako břitva.

Lord Pembroke (člen Sněmovny lordů) se ji pokusil přivést do rozpaků dotazem na uherskou politiku.

„Oh, milord, politika je pro mne příliš vulgární,“ odvětila s hravým úsměvem. „Raději diskutuji o věcech, které spojují národy – například o víně… nebo o tajemstvích.“

Pembroke zbledl a rychle změnil téma.

Přátelství s Lady Carringtonovou

Největší úspěch však slavila u Lady Margaret Carringtonové, ženy konzervativního poslance a údajné milovnice umění. Margaret – žena v pozdních čtyřicátých letech s ostře řezanými rysy a neklidnýma očima – ji oslovila u klavíru, kde Irene předstírala zájem o noty.

„Hraběnko, slyšela jsem, že máte neobyčejný hlas,“ prohlásila Margaret. „Byla byste ochotna zazpívat pro nás příště?“

„Pro Vás, madame, bych zazpívala i uprostřed noci,“ odpověděla Irene a jemně se dotkla Margaretiny ruky.

Během následujících dnů se jejich „přátelství“ prohlubovalo. Lady Carringtonová ji zvala na soukromé čaje, kde hovořily o umění, cestování… a občas, když Margaret popila o sklenku sherry navíc, i o politice.

„Můj manžel říká, že Amerika je jako nezvedené dítě,“ svěřila se Margaret jednou večer. „Že by bylo lépe, kdyby se vrátila pod křídla matky Anglie.“

Irene zvedla obočí.

„To je… odvážná myšlenka,“ poznamenala. „Ale jak by to bylo možné v dnešní době?“

Margaret se tajemně usmála.

„Někteří lidé pracují na způsobech.“

Tajný zápisník Irene Adlerové (nalezen později v jejím pokoji)

Dnes jsem udělala první krok: Lady Carringtonová má v rukou něco, co spojuje britskou aristokracii s plány na obnovení imperiální kontroly nad Amerikou .

Zítra se pokusím získat víc. Pokud se mi to nepodaří… budu muset přijmout riskantnější opatření.

– A.I.

Kapitola třetí: Safíry a mapa za oponou

Londýn, listopad 1890 - Belgravia, Chester Square, sídlo Carringtonových

Carringtonovi sídlili v Chester Square, mezi starými kaštany a zlatými klepadly dveří, která se otvírala jen pro ty, kdo uměli mlčet.

O týden později pozvala Margaret Irenu do své ložnice, aby jí ukázala „vzácné dědictví“ – pár safírových náušnic s podivnými rytinami.

„Tyto kameny patřily královně Anně,“ šeptala Margaret. „Ale jejich skutečná hodnota není v jejich kráse…“

Irene si všimla, že vzory na safírech nebyly zdobné – připomínaly kódované značky.

Ale tentokrát v nich rozpoznala víc než jen kryptografii – šlo o matrici imperiální pečeti, podobné těm, které se v minulosti používaly při jmenování koloniálních guvernérů. Pokud by takové pečetidlo padlo do správných – nebo špatných – rukou, mohl by být „znovu potvrzen“ nárok na vládu.

„Jak zajímavé,“ pronesla Irene, zatímco její mysl pracovala na plné obrátky. Tyto šperky nejsou jen ozdoby. Jsou to klíče.

Ale ke komu? K čemu?

Než stačila Margaret cokoli vysvětlit, ozval se z chodby hlas služebné:

„Milady, sir Carrington se vrátil dříve!“

Margaret rychle náušnice schovala a přinutila Irenu k odchodu zadním schodištěm. Irene proklouzla do knihovny – místnosti, kterou už měla částečně prozkoumanou. Její prsty právě přejely po hřbetu falešné knihy – Historie uherských vinic , ironický vtip, který ji přiměl k úsměvu – když se ozval křik z vedlejšího salonu.

„To není žádná hraběnka, Margarete!“ řval sir Carrington, jeho hlas přehlušoval cinkot rozbitého skla. „Je to maďarská trhovkyně s vínem, a jestli nechce skončit jako ta Pembroková…“

Irene ztuhla. Pembroková?

Zatímco Margaret odpovídala něco v slzách, Irene vytáhla z dutiny knihy nažloutlou mapu Atlantského pobřeží. Boston, New York, Charleston – všechny přístavy označené červeným inkoustem, s poznámkami: „12. squadron“, „náklad: bavlna/zbraně?“, „platba přes L&Co“ .

Ale pak si všimla jediné poznámky ve staroanglické ruce – „ Obnova statutu guvernorátu – čeká na klíč. “

To už nebyl obchod. To byl návrat.

„…už má příliš mnoho otázek!“ dorážel Carrington.

V tom okamžiku zaklapala podlaha na chodbě. Irene mrštila mapu zpět, sfoukla svíčku a přitiskla se k posledním regálům – právě včas. Dveře knihovny se s tichým vrzáním otevřely.

„Hraběnko?“ ozval se nejistý hlas Lady Carringtonové. Její stín se třásl ve světle svíčky, kterou držela vysoko nad hlavou. „Jste zde?“

Irene zůstala nehybná ve stínu těžkých závěsů. Prsty kolem safíru z náušnic se jí sevřely tak, že ji téměř bodaly do dlaně.

„Ale kdež, madame,“ zašeptala Irene přímo jí do ucha zpoza polic, až Margaret vyjekla. „Jsem tam, kde potřebuji být.“

„Margarete, kdo tam je?!“ zaburácel odněkud z chodby sir Carrington.

„N-nikdo, miláčku! Jen jsem si myslela...“

Irene využila okamžiku. Bezhlesným krokem proklouzla podél stěny k otevřeným dveřím do zimní zahrady. Mráz noci ji přivítal jako starý přítel.

„Okamžitě dejte prohledat celý dům!“ křičel sir Carrington. „Ta maďarská...“

Zbytek věty zanikl v nočním vánku, když Irene přešla trávník k čekajícímu kočáru. Její kočí už držel dveře otevřené.

„Uspěla jste, madame?“ zeptal se nezúčastněně.

Irene otevřela dlaň. Safír v měsíčním světle zazářil temně modře, téměř černě.

„Příliš,“ odpověděla. „Příliš jsem uspěla. Nyní půjde o život.“

Kočár se rozjel právě ve chvíli, kdy se v oknech Carringtonova sídla rozsvítila další světla.

Tajný zápisník Irene Adlerové (nalezen později v jejím pokoji)

Dnes jsem udělala první krok: Lady Carringtonová má v rukou něco, co spojuje britskou aristokracii s plány na obnovení imperiální kontroly nad Amerikou . Ty safíry nejsou jen šperky – jsou to nástroje. První klíč k něčemu, co nazývají „obnovou statutu“.

Problém? Margaret je příliš vystrašená, než aby mluvila otevřeně. A její manžel… ten muž má oči jako led. Necítím se ve své kůži, když jsem v jeho blízkosti.

Zítra se pokusím získat víc. Pokud se mi to nepodaří… budu muset přijmout riskantnější opatření.

– A.I.

Kapitola čtvrtá: Důvěra a stíny

Londýn, prosinec 1890

Zimní déšť bubnoval na okna salonu paní Marigoldové, vdovy po admirálovi, jejíž domov byl znám jako útočiště těch, kdo měli co skrývat. Irene Adlerová – stále v roli hraběnky von Kovács – seděla u krbu s šálkem čaje, který voněl po bergamotu a něčem ostřejším… možná digitalisem.

„Váš čaj je… nezvykle aromatický, madame,“ poznamenala Irene, aniž by se napila.

Paní Marigoldová, žena s ocelovými šedými vlasy a očima jako zmrzlé jezero, se křivě usmála:

„Pro mé přátele mám vždy to nejlepší. A Vy, hraběnko, jste se stala mou velmi dobrou přítelkyní.“

Za jejími slovy však zazníval tón, který nelze zaměnit – tón ženy zvyklé určovat pravidla a nechat nést následky těm, kteří je porušili.

Zpod rukávu jí na okamžik sklouzl medailon – lodní kompas ve zlatém pouzdře. Otočila jej mezi prsty, jakoby mimoděk, ale Irene věděla, že i tato gesta jsou vypočítaná.

Cesta k důvěře

Poslední tři týdny strávila Irene systematickým sbližováním s paní Marigoldovou. Nechyběla náhodná setkání v Britském muzeu, kde „hraběnka“ projevila neobvyklý zájem o koloniální mapy. Sdílely také malé tajemství – Irene jí „prozradila“, že její zemřelý manžel obchodoval s americkými jižany. A nakonec přišla i noční návštěva, kdy přinesla „ukradený“ dokument z Carringtonova domu.

Marigoldová sice hovořila v hádankách, ale každé slovo bylo jako špendlík v atlasu. Každá její narážka otevřela nové spojitosti, jako by mapovala rozsáhlé impérium, které nikdy nespatří světlo zákona.

„Tyto přístavy,“ špitla nyní Marigoldová a ukazovala na mapu rozloženou na stole, „jsou klíčové pro naše… zboží. A Vy, drahá, byste mohla být velmi užitečná.“

Její kostnatý prst spočinul na Charlestonu – přesně tam, kde měl Carrington poznámku o zbraních. A hned pod ním, v jemně vyšrafované vrstvě, byl nápis: Royal Reserve Anchorage – charter reactivation pending .

„Otázkou je,“ pokračovala, „zda máte odvahu být více než jen pozorovatelem.“

Irene sklonila hlavu a pousmála se – tak, jak se to od hraběnky očekávalo. Uvnitř však skládala větu, kterou by Holmes četl s povytaženým obočím

První varování

Když se Irene vracela do svého kočáru, přistoupil k ní náhle ušmudlaný čistič bot.

„Pro madame,“ zašeptal a vtiskl jí do ruky zmačkaný lístek.

„Hraběnko, přestaňte se ptát na otázky, na které nechcete znát odpovědi. – Přítel“

Vtom se ozvala rána – kočího bič práskl nebezpečně blízko její tváře.

„Tady není bezpečno,“ sykl kočí, ale bylo jasné, že přeprava osob není jeho hlavním životním posláním. „Marigoldová Vás testuje.“

„A Vy jste můj anděl strážný?“

„Ne, madame. Já jsem ten poslední, koho potkáte, když andělé zklamou.“

Kočár se rozjel a Irene, tvář zahalenou závojem, cítila, jak se napětí kolem ní stáčí jako šelma před skokem. Cítila v zádech pohled – ne konkrétní, ale těžký jako kámen.

Past v operním domě

O dva dny později, v lóži Královské opery, si Irene všimla tří věcí. Lady Carringtonová seděla o dvě lóže dál s výrazem člověka, který čeká na popravu. Paní Marigoldová chyběla, ačkoli měla lístky. A její vlastní nápoj měl hořkou pachuť, kterou maskovalo šampaňské.

Hudba Mozarta se linula jako falešný příslib. V orchestřišti hrály housle, ale napětí v lóži bylo ostré jako břitva.

„Mé dámy,“ řekla náhle a zvedla se, „obávám se, že jsem si vzpomněla na předčasnou schůzku… s mrtvými.“

V předsíni už na ni čekali dva muži s příliš těsnými límci – a příliš výraznými boulemi u pasu.

„Hraběnko von Kovács,“ pronesl první. „Paní Marigoldová si přeje dokončit Váš rozhovor. Soukromě.“

„A Vy, pánové, jste její doprovod?“ zeptala se Irene s takovou sladkostí, že i šíp by se zastyděl.

Její prsty se dotkly jehlovitého špendlíku ve vlasech.

„Jak milé,“ usmála se. „Já si přeji, abyste oba žili dost dlouho na to, abyste toho litovali.“

Pak udělala krok, který by žádná dáma neudělala – a právě proto byl účinný. Špendlík se mihnul jako blesk. Jeden z mužů vykřikl. Dveře se rozletěly a Irene zmizela ve víru hedvábí, šepotu a křiku.

Tajný zápisník Irene Adlerové

Marigoldová ví více, než přiznává – ale kdo ji ovládá? Carrington? Nebo někdo výše?

Lady Carringtonová je zlomená – ale ne nepoužitelná. Musím zjistit, co ví.

Dnes večer jsem málem zemřela dvakrát: jed v šampaňském a muži v opeře. Zítra bude hůř.

A ty mapy přístavů? Nejde jen o zboží. To jsou vstupní body. Británie si pamatuje, kde měla své brány.

– A. I.

Kapitola pátá: Varování z druhé třídy

Londýn, prosinec 1890 – Soukromý salonek Lady Carringtonové

Čajová růže ve váze už opadávala, její okvětní lístky se krčily jako svědecké výpovědi, které nikdo nechce slyšet. Lady Carringtonová – obvykle tak sebejistá – teď kroužila po místnosti jako zraněná labuť, jejíž peří pozvolna barví do ruda.

„Neměla jsem Vás sem zvát,“ šeptala, zatímco její prsty nervózně přejížděly po řetízku od brože. „Ale když ti muži vystoupili z lodi… zamrazilo mě. Věděla jsem, že se minulost vrátila.“

Irene Adlerová, stále v roli hraběnky von Kovács, nenápadně pootočila šálek tak, aby odrážel světlo od dveří – starý trik, jak odhalit špehy. V odlesku se mihlo něco matného, jako by za závěsem stál tichý svědek.

„Jací muži, madame?“

Margaret Carringtonová se naklonila blíž, až Irene cítila její dech prosycený sherry a strachem.

„Američané. Čtyři nebo pět. Všichni s omilostněním podepsaným samotným ministrem kolonií.“ Její hlas se zlomil. „Jeden z nich… „Jeden z nich… ten s jizvou přes obočí. Připomněl mi vraha z Bostonu, o kterém psaly noviny před pěti lety. Říkali mu Šepot smrti.“

Vyprávění přerušilo zaklepání na dveře. Obě ženy ztuhly.

„Milady,“ ozvala se služebná, „Váš manžel se ptá, zda budete dnes večeřet doma.“

„Řekněte mu, že mám migrénu!“ vyjela Margaret s neobvyklou prudkostí. Když dveře znovu zavřely, sevřela Ireninu ruku.

„Přijeli parníkem Queen Margaret – měli lístky druhé třídy, ale ubytovali je v kajutách první třídy. A víte, co je nejhorší?“ Její nehty se zarývaly do Ireniny dlaně. „Můj manžel je znal. Volal na ně jmény.

Šachová partie se smrtí

Irene pozvolna uvolnila Margaretin stisk a položila před ni na stůl safírové náušnice, které jí ukázala minulý týden.

„Tyto kameny, madame… kdo o nich ví?“

Lady Carringtonová zbledla jako papír.

„Jen členové našeho… spolku.“ Zamrkala rychle, jako by se snažila smazat nějaký obraz. „Nejsou jen ozdobou. Každý pár je klíčem.“

„K čemu?“

Margaret se k ní naklonila tak blízko, až jí šeptala přímo do ucha: „Ke skříním, kde se uchovávají jména.“

Dřív než Irene stačila odpovědět, ozval se z vedlejší místnosti rachot padajícího porcelánu. Zvuk, který nelze zaměnit – někdo tam byl.

„Zmizte!“ vykřikla Margaret a strčila Irenu ke dveřím vedoucím do zimní zahrady. „Hned teď!“

Irene stačila zahlédnout stín muže s kloboukem nakřivo, jak mizí za portiérem, než ji Margaret vyvedla tajným schodištěm.

„Přijdou pro mě,“ šeptala zoufale. „Stejně jako pro Lady Pembrokeovou minulý měsíc. Až to bude vypadat jako nehoda… vzpomeňte si na ty náušnice.“

Poslední, co Irene viděla, než zmizela v zahradě, byl Margaretin pohled – směsici výčitek a úlevy, jako by právě odsoudila i zachránila sebe samu. Ještě než za ní zavřela dveře, zašeptala: „Irene… Jestli se nedožiju rána, navštivte místo zvané The Harrow's Bell. "

Tajný zápisník Irene Adlerové (nalezen později v jejím pokoji)

Margaret mi svěřila víc, než zamýšlela:

1. Američtí vrazi s omilostněním – to znamená oficiální krytí

2. Spolek, o kterém nechce mluvit – Dcery královny Anny?

3. Náušnice nejsou jen šperky. Jsou klíči – možná k tomu, co mělo být zapečetěno navždy.

4. Pečetidlo – symbol moci, ne minulosti. Pokud bylo použito, dokument získal legitimitu.

5. The Harrow's Bell – název se mi vybavuje… starý přístavní hostinec v Whitechapelu?

A ten stín za portiérem… Měl na klopě odznak, který jsem viděla jen jednou – u Marigoldové.

– A.I.

Kapitola šestá: Klíč ke starému právu

Londýn, prosinec 1890 – Britský národní archiv, Kew Gardens

Zamlžené dopoledne dýchalo chladem a potemnělou vlhkostí, která pronikala až do kostí. Irene, v šedém kabátě a klobouku s krajkovým závojem, vystoupila z drožky před branami archivu. V ruce držela povolení, vydané jménem Komise pro zámořská dědictví – pečlivě zfalšované, ale dokonale stylizované.

Uvnitř se vznášel zápach starého papíru a vosku. Muži v uniformách a knihovníci v tmavých pláštích se pohybovali mezi dlouhými řadami skříní jako tiché stíny minulosti. Irene zamířila přímo k oddělení listin z období 17. a 18. století. Znalost systému a cizí jméno jí otevřely cestu.

Zapečetěné dědictví

U stolu s červenou plsťovou podložkou čekala bedna označená R.A. 1754 – Governor's Proclamations. Irene opatrně otevřela víko. Uvnitř – opatrně uložené ve voskovaném plátně – spočívalo několik svitků a jeden, výrazně novější dokument, opatřený nedávno přitisknutou pečetí.

Ona pečeť.

Levé spodní rohy zdobil znak – koruna, lev a iniciály G.R. – Georgius Rex . Ale vosk byl čerstvý. A vedle něj… podpis Alistaira Dunninga.

Irene zatajila dech.

Text nebyl dlouhý. Byl to dodatek ke královskému dekretu z roku 1754, který pověřoval guvernéra Severní Karolíny správou rozšířeného koloniálního území. Ale nový dodatek pod čerstvým datem uváděl:

„Obnovuje se platnost výnosu, v souladu s nouzovým článkem 7. Na základě aktivace pravomocí přidělených v roce 1754 se jmenovaní zmocněnci koruny navracejí do území koloniálního zájmu. Povinnosti guvernorátu obnovovány ve zvláštním režimu.“

Podepsáno: Dunning, ministr kolonií.

Přítel v čítárně

„Vy tady?“ ozval se překvapený hlas.

Henry Bell nebyl pro Irene neznámou tváří. Seznámili se v Marseille, když Henry pátral po zmizelých lodních manifestech souvisejících s občanskou válkou a Irene mu tehdy pomohla dostat se k jednomu archivu výměnou za ticho. Od té doby mezi nimi panovalo nepsané spojenectví – ne kvůli přátelství, ale protože oba věděli, že pravda někdy potřebuje tišší spojence.

V rohu čítárny seděl muž v ošoupaném saku, brýle na špičce nosu, u nohou noviny z Bostonu. Byl to Henry Bell, americký novinář a bývalý zpravodaj válečné komise, nyní – podle vlastních slov – „pozorovatel evropských iluzí“.

„Nečekala jsem, že Vás tu potkám,“ řekla Irene a usadila se naproti němu.

„Ani já Vás. Ale čítárny mají své zákony. A někdy do nich zavane vítr z Atlantiku.“

Na chvíli bylo ticho. Jen tikání hodin a šustění papíru.

„Říká se,“ začal Henry tiše, „že Británie zkouší víc než jen obnovení starých vazeb. Slyšel jsem jména, schůzky, přípravy – jako by se někdo pokoušel znovu navázat správu nad původními koloniemi. Ne zbraněmi. Papírem. Pečetí.“

Irene přikývla. „Ke mně se dostalo totéž. Útržky. Dopisy. A teď i mrtvé ženy, které znaly víc, než měly.“

Henry pokynul hlavou ke složce vedle sebe.

„Pět jmen. Všechno Američané, kteří v posledních dvou týdnech vstoupili do Anglie s diplomatickým krytím, ale bez diplomatického cíle. A víte, co mají společné?“

Irene pokrčila rameny.

„Všichni mají předky, kteří sloužili věrně koruně až do roku 1776. Loajalisté. Rodiny, které se nikdy plně nesmířily s republikou. A někteří z nich... financují britské cesty zpět.“

Irene sáhla po jméně v seznamu. Robert Lemay. Poznámka vedle: transport – Savannah – navázán kontakt s L&Co.

Henry se pousmál. Jeho ruka však na chvíli spočinula na novinách u nohou.

„Zítra odplouvám zpět do Bostonu,“ dodal tiše. „Napsat článek, který – pokud se vůbec dostane do tisku – otřese víc než jen veřejným míněním. Nebude to reportáž. Bude to bomba.“

Tajný zápisník Irene Adlerové

Dunning použil starý dekret, aby vytvořil nový. Amerika nemá tušení, že první fáze proběhla v tichosti.

Pečetidlo v rukou agenta znamená jediné – dokumenty se stanou zákonem. Ne návrhem. Ne snem. Faktem.

A jestli se tyto svitky dostanou do správných rukou na druhé straně Atlantiku, pak otázka nebude zda se Británie vrátí.

Otázka bude, kdy. A kdo to zastaví.

Kapitola sedmá: Krví zpečetěná tajemství

Londýn, prosinec 1890 – Irenein byt v Mayfairu

Petrolejová lampa na psacím stole vrhala třepotavé světlo, které oživovalo stíny na stěnách. Irene Adlerová stála před mapou Londýna, na kterou připichovala špendlíky s černými hlavičkami – každý představoval místo spojené s tímto případem.

Proč byla Lady Carringtonová tak nervózní v opeře?

Prsty jí přejely po špendlíku označujícím Královskou operu. Margaret věděla, že je sledována. Ale kým? Těmi muži v těsných límcích? Těmi takzvaně "omilostněnými" Američany?

Přistoupila k oknu a zadívala se do tmy.

Kdo jsou ti muži?

Otevřela svůj zápisník a přečetla si vlastní poznámky:

Podle Margaret připluli na lodi Queen Margaret

Mají omilostnění podepsané ministrem kolonií

Jeden z nich je možná hledaný vrah z Bostonu

Ale proč by britské úřady omilostňovaly americké zločince?

Proč Marigoldová v opeře chyběla?

Irene se zachvěla. Marigoldová byla klíčem k této záhadě. Její spojení s Amerikou bylo příliš náhodné. Co když celá ta historka o rekolonizaci byla jen zástěrka?

Čeho chce Amerika dosáhnout?

Nebo snad – čemu chce zabránit?

Náhle ji napadlo: Co když Amerika nechce Británii oslabit, ale naopak zabránit něčemu ještě horšímu?

Rozhodla se. Musí znovu promluvit s Margaret, a to dřív, než bude pozdě.

Cesta do nebezpečí

O hodinu později seděla Irene v kočáru, který uháněl tmavými ulicemi Mayfairu. V ruce svírala malý revolver schovaný v kapesníku – dámská zbraň pro nedámské situace.

Kočár hnal tmou ulic Mayfair, jeho kola drnčela o dlažbu, jako by sama toužila uniknout. Irene Adlerová přitiskla dlaň k bodci v svých vlasech – jehlový špendlík byl stále vlhký od krve toho prvního muže, který na ni dnes zaútočil. V mysli jí vířila jediná otázka, tvrdohlavá jako londýnská mlha: Kdo stojí za tím vším?

Marigoldová? Příliš zřejmé.

Dunning? Příliš sebejistý.

Kočár náhle zabrzdil, až se Irene musela chytit madla.

„Proč zastavujeme?“ vyklonila se z okénka.

Kočí, jehož tvář byla v měsíčním světle jen bledou skvrnou, ukázal bičem k osvětleným oknům nedalekého sídla. „Celý Mayfair je na nohou, madame. Před Carringtonovým domem stojí policie. Něco se stalo.“

V jejích ústech zaschlo.

Krvavý večírek

Vstoupila do domu s tváří zkormoucené přítelkyně, ale každý nerv v jejím těle byl napjatý jako tětiva luku. V předsálí už čekal inspektor Lestrade, jehož šedivé knírky se třásly pod tíhou nevyřčených slov.

„Hraběnko von Kovács,“ poklepal si na notes, „obávám se, že Vaše přítelkyně již nemůže přijímat návštěvy.“

Ložnice Lady Carringtonové vypadala jako jeviště nějaké hrůzné opery. Margaret ležela na posteli v kaštanové kašmírové róbě, její krk rozevřený jako příliš horlivé pero. Zrcadlo nad toaletním stolem bylo rozbito na tisíc kousků, jako by se v něm zračilo něco tak strašného, že muselo být zničeno. A safírové náušnice – ty zmizely.

„Zabita mezi půlnocí a druhou,“ mumlal Lestrade a přitom si nervózně pohrával s hodinkami v kapse. „Právě když její manžel diskutoval do rána o budoucnosti impéria s kolegy z klubu Imperialistů.“

Ireniny oči, vycvičené léta pozorováním, zachytily detaily, které unikly policii:

Rozbité hodiny na krbové římse, zastavené na jedné hodině a sedmnácti minutách. Škrábanec na Margaretině dlani, kde se bránila čepeli. A především – ten nápadný, sladce kovový pach tabáku, který poznala z Marigoldové salonu.

Irene opustila Carringtonovo sídlo s hlavou plnou otázek. Scotland Yard již měl svou teorii – služebná s italským přízvukem byla přistižena, jak utíká s kapesníkem potřísněným krví. Příliš snadné, pomyslela si Irene. Příliš… uspořádané.

V kapse jejího pláště ležel drobný důkaz, který přehlédli všichni ostatní – miniaturní úlomek safíru, nalezený v sevřené pěsti Lady Carringtonové. Kamínek tak malý, že by ho člověk málem přehlédl. Ale ne ona.

„Co jsi viděla, Margaret?“ zašeptala do noci, když vstoupila do svého kočáru. „A kdo tě za to zabil?“

V tu chvíli ještě netušila, že odpověď leží ukrytá v hlubinách těch prokletých kamenů – a že někdo je ochoten zabíjet znovu a znovu, jen aby to tajemství zůstalo pohřbeno.

Zrcadlo soustrasti

Salón byl potemnělý, služebná tiše plakala v rohu. Lord Carrington, bělovlasý muž se skelným pohledem, právě přijal poslední návštěvu – ministra pro kolonie, lorda Dunninga .

„Upřímnou soustrast, Edwarde,“ pronesl Dunning a sevřel starcovy ruce, jako by sdílel hluboký žal. „Lady Margaret byla ozdobou každého večírku, každé rady. A především – vlastenka.“

Lord Carrington neodpověděl.

Dunning se naklonil blíž.

„Děkuji vám, že jste pomohl zajistit hladký příjezd našich amerických přátel. Mluvili o Vás s úctou.“

Na Carringtonově tváři se mihlo slabé znechucení, které si Dunning buď nevšiml, nebo ignoroval. Možná věděl, že právě pohřbil ženu muže, který mu otevřel dveře. A možná právě proto přišel.

Odešel beze spěchu. Usmál se na vrátného. Nasedl do kočáru a zmizel v mlze.

Tajný zápisník Irene Adlerové

Služebná je nevinná. To vím jistě. Ale kdo potřebuje, aby všichni uvěřili opaku?

Safír v mé kapse mlčí. Ale já najdu způsob, jak ho donutit promluvit.

– A. I.

Kapitola osmá: Šepoty z Harrow’s Bell

Whitechapel, Londýn – podzim 1890

Mlha se plazila po dlážděných uličkách jako zvíře na lovu. V šeru mezi plynovými lampami vypadala každá postava jako stín minulosti, připravený udeřit. Irine Adlerová, mistryně převleků a jemné manipulace, dnes nevstupovala do Harrow’s Bell jako žena z vyšší společnosti, nýbrž jako cikánská věštkyně. Vzduch jí voněl po popelu, špinavém lihu a potu – pach pravdy i lži, které tu visely ve vzduchu stejně těžce jako pára nad Temží. Kouř z dýmek a pach levného rumu visel v přítmí krčmy jako těžká opona.

Uvnitř hostince to vřelo tichým neklidem. Ze stropních trámů kapala voda, která se mísila s pivem na zemi. Postavy v koutě mlčely, ale jejich oči mluvily. Některé znaly smrt, jiné ji nosily s sebou.

Irine se usadila u zadního stolu, odkud měla přehled o celém lokále. Její tvář byla pokryta špínou, oči schované pod širokým kloboukem, ale pozornost měla břitkou jako nůž. Vytáhla balíček opotřebovaných karet a začala si s nimi hrát – výmluvně, ale nenápadně. Hrála roli ženy, která ví víc, než říká. A zároveň poslouchala. V tomto prostředí bylo ticho stejně výmluvné jako výkřik.

Tady někdo ví, co se stalo s těmi Američany.

Hospodská, žena s rameny jako bednář a očima jako dvě studené uhlíky, přistoupila k ní.

„Co si dáš, stará?“ zavrčela.

„Grog, silný,“ odpověděla Irene chraplavým hlasem. „A nějaké zprávy. Třeba o nových cestujících, kteří připluli z Ameriky. Nebo snad něco o Lady Carringtonové“

Hospodská zvedla obočí.

„Zprávy se tu neprodávají. Jen rum a holky.“

Zvěsti o vraždě Lady Carringtonové se do tohoto zapomenutého kouta zatím zřejmě nedonesly.

Irene položila na pult stříbrnou minci – příliš mnoho na jeden drink.

Hospodská si přihnula z lahve a zavrčela:

„Na cigánku se zajímáš o divný věci a moc dobře platíš. No, před pár dny tu nějací byli. Drzý parchanti. Chovali se jako páni. Jeden dokonce zbil místního za to, že na něj promluvil. Prej připluli na Queen Margaret. Lodník říkal, že měli na palubě něco, co smrdělo po vládě. Něco s pečetí. Byla to... jakási složka? Balík? Ale hlavně – přišel pro to někdo, kdo nevoněl přístavem. Čistý boty. Kočár. Kožešina. Lord, nebo horší.“

„Byl to ten typ pána, co se zajímá víc o pečetidla než o lidi. A že měl mapu – s červenýma značkama na přístavech v Americe. Jeden z místních prý slyšel slovo ‘guvernorát’...“

Šeptající ženy noci

U dalšího stolu seděly dvě dívky, které znaly noční ulice Londýna lépe než jeho kavárny a muže lépe než oni vlastní jména. Mollie, mladá s vrstvou líčidla a pohledem, který už nic nečekal, se naklonila k Irine:

„Přišli v noci. Hluk, smích. Ale žádná radost. Jeden měl pohled, kterej ti rozřízne páteř. Chlastali, řvali... ale pak ztichli, jakmile přišel ten muž. Urozený, chladnej. Něco si předali. Něco, co vážilo víc než peníze. Jeden z nich měl u sebe váček se zlatým pečetidlem – britský lev, ale jiný, koloniální“

Irene si pomyslela, to musel být symbol správy. Pečetidla s koloniálním lvem se používala naposledy před rokem 1776. Pokud jsou znovu v oběhu… někdo obnovuje pravomoci, které měly být dávno pohřbeny v dějinách.

Její kolegyně jen dodala:

„Jeden z nich se díval tak, jako by už viděl Londýn v plamenech. A ten pohled... až z něj mrazilo.“

Starý námořník a hlas minulosti

Seděl vzadu, o samotě. Ruku měl dřevěnou, oči zakalené mořem a rumem, ale jazyk ostrý. Irene ho znala od pohledu – jeden z těch, co přežili víc, než by měli.

„Na Queen Margaret mi právě skončila šichta,“ zahučel a přejel si dlaní po ošlehané tváři. „Kapitán zmínil, že ti chlapi měli nějaký důležitý listiny. Těžkej balík. Pečetidla, pásky.“

Odmlčel se. Naklonil se blíž, až k ní zavál dech slaný jako dřevěný trup po dlouhé plavbě.

Pak se zarazil, podíval se na ni s přivřenýma očima a hlas mu poklesl:

„Ale, paninko… za tyhle vzpomínky bych neodmít’ sklenku rumu. Bez ní bude jazyk tuhej jak provaz na zádi.“

Irena kývla na hospodskou, aby mu dolila sklenici.

„Ale to nejhorší… ten chlap, co si pro ně přišel, nepatřil k žádný flotile. Byl to... urozenej pán. Ale z očí mu bylo vidět, že zná válku. Řeknu ti to takhle – když si urozenej pán sám přebírá americkejch šmejdů se státními dokumenty, neptáš se, kdo je poslal, jestli nejsi blázen.“

Zní to jako zásilka dokumentů pro obnovení správy. Pokud se na americké půdě znovu objeví koloniální listiny s platnou pečetí, pak by právně vzato... mohli obnovit nárok na správu. Ne přes zbraně. Přes paragrafy.

Dva muži u dveří právě vstali. Jeden se ohlédl. Ve stínu jeho kabátu se cosi lesklo. Zbraň? Odznak? Prsten?

A u baru stále seděl muž v cylindru, který nepil, nemluvil – jen se díval. Ne na ni. Na zrcadlo – a tedy na ni skrze něj.

Detektivové z Metropolitní policie? Podvodníci? Kapsáři?

Irene se zvedla, ale ne dost rychle. Jeden z mužů zachytil její ruku:

„Kam spěcháš, stařeno?“

„Domů, chlapečku. Moje kočka ještě nejedla.“

Vytáhla z rukávu malý nůž a jemně mu s ním poškrábala zápěstí. Muž zavrčel a uvolnil sevření – dost dlouho na to, aby Irene zmizela v temné uličce za krčmou.

Venku se mlha dala znovu do pohybu. Irine opustila Harrow’s Bell s těžkým vědomím, že z tohoto místa neodchází s odpověďmi, ale s dalšími otázkami. Že v Londýně je něco shnilého – a že nitky vedou do sfér, které by měly být nedotknutelné.

Ale ona věděla jedno – když spadne maska, pod drahou tváří lorda může být tvář vraha.

Opustila Harrow’s Bell s těžkým vědomím, že z tohoto místa neodchází s odpověďmi, ale jen s dalšími otázkami.

Amerika byla ztracena zbraněmi, ale mohla být znovu získána razítky.

Pokud by ty staré dokumenty opravdu někdo znovu použil – a pokud mají právní platnost, byť falešně obnovenou, pak možná nešlo jen o výstřely přes Atlantik.

Možná někdo píše nový akt o podřízenosti. A tentokrát ho podepíší ti, kdo si myslí, že Amerika zapomněla na své první jméno.

Kapitola devátá: Lestradův stín

Londýn, prosinec 1890 – M árnice u Scotland Yardu

Inspektor Lestrade stál nad tělem Lady Carringtonové a svíral v ruce notes tak pevně, jako by se bál, že mu jej vítr odnese spolu s posledními zbytky jeho jistot. Jeho myšlenky se vracely k včerejší noci, kdy služebná křičela tak hlasitě, že ji slyšeli až v ulici.

„Madame je mrtvá! Proboha, zavolejte někdo policii!“

První strážník ji našel klečící u vchodu domu, třesoucí se a se zakrvaveným kapesníčkem v ruce. Když prohledali její pokoj, objevili na dně skříně šperky patřící mrtvé Lady Carringtonové svázané v hedvábném šátku.

„To mi někdo podstrčil!“ křičela služebná, když ji odváděli. „Viděla jsem ty muže! Šli rychlým krokem směrem k Westminsteru měli tmavé pláště s velmi těsnými límci!“

Nikdo jí nevěřil. Odvezli ji do Newgate Prison kde měla počkat na další výslech a na soud.

Lestrade si vybavoval detaily policejní zprávy, kterou mu brzy ráno přinesl policejní konstábl:

Oběšení v cele č. 12

Žádná židle, žádné stoličky – jen holé stěny

Provaz přivázaný k mříži na okně 8 stop (2,5 metru) nad zemí

Na dlaních stopy po popruhu, jako by ji někdo držel

„To je nemožné,“ mumlal Lestrade. „Jak by drobná Italka dosáhla tak vysoko?“

Z myšlenek jej vytrhnul l ékař, který už dokončil pitvu. Přesto vzduch stále nasládle páchl formalínem a tajemstvím.

„Podříznuté hrdlo, žádné stopy boje,“ mumlal lékař a ukázal na drobný škrábanec na Margaretině dlani. „Až na tohle. Držela něco tak pevně, že jí to rozřízlo kůži.“

Lestrade naklonil hlavu. V sevřených prstech mrtvé, téměř neviditelný, ležel drobounký úlomek safíru. Modrý jako led v královském poháru.

„To je divné,“ poznamenal seržant. „Všechny šperky zmizely, ale tohle přehlédli?“

„Nepřehlédli,“ opravil ho Lestrade. „To jim uniklo , když šperk páčili z dlaně mrtvoly.“

„To není jen ozdoba,“ zamumlal. „Tohle vypadá jako pečetní vložka – část pečetidla? Nebo kód?“

„Možná souřadnice. Nebo identifikace přístavu,“ dodal seržant. „Zní to jako značení z dob koloniální správy.“

Vtom se dveře otevřely a dovnitř vklouzla postava, kterou Lestrade poslední dobou viděl až příliš často – hraběnka von Kovács, s očima červenýma od slz a s rukama sevřenýma kolem kapesníku.

„Pane inspektore,“ vydechla, „musím vidět Margaret. Jednou naposled.“

Lestrade zaváhal. Neměl rád když se mu někdo pletl do vyšetřování a něco mu na té ženě nesedělo. Možná to, jak její pohled okamžitě sklouzl k sevřené pěsti mrtvé. Možná to, že její smutek vypadal až příliš dokonale, jako by si ho nacvičila před zrcadlem.

„Nevím, jestli je to vhodné, madame,“ řekl, ale už couval k tělu.

Irene položila ruku na Margaretino zápěstí – a Lestrade zahlédl, jak její prsty na vteřinu přejely po úlomku kamene. Pak se otočila k němu s výrazem, který znal až příliš dobře. Výraz někoho, kdo právě našel, co hledal.

„Děkuji vám,“ řekla tiše. „Byla to má přítelkyně. A já… já potřebuji vědět, kdo ji zabil.“

Lestrade přikývl, ale v duchu si pomysle l:

Pozor na hraběnku. Ta žena nelže. Ale ani nemluví pravdu.

Hra na kočku a myš

O hodinu později stál Lestrade před šéfem Scotland Yardu a držel v ruce úlomek zabalený v papíru.

„Safír, pane,“ hlásil. „Podle klenotníka jde o kámen výjimečné kvality. A co je zvláštní – žádný šperk, ze kterého mohl úlomek pocházet, jsme nikde u služebné nenašli .“

„T ak jste asi špatně hledali, “ mávl rukou šéf. „Dejte to do archivu a ť můžeme případ uzavřít . H lavní podezřel ou máme .“

„Podezřelá je, ale mrtvá”, přikývl Lestrade.

J akmile vyšel z místnosti, strčil úlomek do vlastní kapsy.

Proč by služebná zabíjela ? Kdyby byla přistižena svou paní při krádeži, našly by se stopy zápasu.

Irene čte stopy

Mezitím Irene seděla ve svém kočáře a držela v dlani druh ý úlomek safíru – ten, který ukradla z Margaretiny pěsti.

Pod lupou si všimla rytin na úlomku :

Čísla: 17. 12. 1890 – možná datum expedice nebo aktivační lhůta.

Iniciály „A.D.“ – Admiralty Department? Nebo snad Administrative Division?

A trojúhelník? Možná značka na mapě. Něco jako „hlavní přístav“, „bod znovuzavedení správy“.

„Tohle není šperk,“ zašeptala. „To je instrukce. Kód. Fragment logistického systému.“

Vtom kočár zastavil. Za okénkem se ozval hlas:

„Madame, někdo Vás sleduje.“

Irene rychle schovala safír a vyhlédla ven. Na rohu ulice stál muž s novinami – ale žádný normální čtenář nečte tisk v dešti a neotáčí se každých třicet vteřin.

„Inspektor Lestrade,“ usmála se. „Jak překvapivé.“

Tajný zápisník Irene Adlerové

Lestrade ví o safíru. A já vím, že on ví. Teď jen čekám, jestli to bude jeho výhoda… nebo chyba.

Iniciály „A.D.“ nejsou náhoda. To je zpráva. A já ji rozluštím dřív, než další žena zemře.

– A.I.

Kapitola desátá: Rubínová stopa

Londýn, prosinec 1890 – Montagueovo sídlo na Belgrave Square

Zpráva o smrti Lady Montagueové dorazila k Ireně Adlerové s typickou viktoriánskou zdvořilostí – na černě lemovaném lístku, který jí doručila služebná s očima jako mokrý papír.

„Lady Henrietta Montagueová byla povolána k Pánu náhle a nečekaně. Prosíme, uctěte její památku modlitbou.“

Irene přejela prstem po písmu. „Náhle a nečekaně“ – to v aristokratické mluvě znamenalo všechno možné. Pád z koně. Předávkování laudanem. Nebo nůž v zádech.

„Kde se to stalo?“ zeptala se služebné.

„V její ložnici, madame. Prý… prý spadla ze schodů.“

Ireniny rty se stáhly do tenké čáry. Stejná ložnice. Stejná záminka. Stejný vrah.

Stejně jako Carringtonová. Stejně jako přístavy na mapě.

Lady Montagueová měla být další hlas, který měl potvrdit obnovu staré imperiální smlouvy. Ale zmlkla dřív, než mohla promluvit.

Krvavé schody

Montagueovo sídlo vonělo voskem a čerstvými květinami – jako by smrt byla jen další společenskou událostí, kterou stačí přečkat s dobrým číšníkem a výběrovým čajem.

„Bohužel, sir Montague není přítomen,“ omlouval se komorník, když Irene vstoupila do haly. „Odjel na venkov, aby se… zotavil.“

Nebo aby měl alibi, pomyslela si Irene.

Ložnice vypadala jako dokonalá rekonstrukce té Carringtonové. Rozbité zrcadlo, tentokrát s motivem labutě, leželo na zemi. Na koberci byly patrné stopy po zápase – vydřené vlákna naznačovala, že se někdo bránil. A především: šperkovník byl prázdný, přestože podle služebných v něm měl ležet rubínový náhrdelník.

„Náhodou jste ho neviděla, madame?“ zeptal se Lestrade, který se objevil ve dveřích s notýskem plným poznámek, jež nikdy nevedly k rozuzlení. „Podle služebných měl rubín velký jako holubí vejce.“

Irene se otočila k oknu, kde na parapetu ležel jediný důkaz – drobný úlomek rubínu, zapadlý do škvíry v dřevě.

„Bohužel ne, pane inspektore,“ zalhala a prsty rychle kamínek schovala. „Ale možná byste měl prohledat zahradu. Vrazi mívají zvláštní zvyky.“

Spojitost

V knihovně Britského muzea, mezi svazky o alchymii a královských genealogiích, Irene konečně našla, co hledala .

„Tři tečky do trojúhelníku… značka, kterou používali koloniální kurýři během války o nezávislost – tajný identifikátor těch, kdo měli přístup ke šifrám a mapám přístavů.“

Vtom někdo za ní zakašlal.

„Hraběnko von Kovács?“ Starý knihovník podával dopis. „Pro Vás .“

Uvnitř byl jen rubínový přívěšek a vzkaz:

„ Zastavte to, co nemá být znovu otevřeno. – Přítel“

Lestradova dedukce

Mezitím inspektor Lestrade stál v kanceláři Scotland Yardu a zíral na dva úlomky – safír od Carringtonové a rubín od Montagueové.

„To není náhoda,“ mumlal. „Obě oběti měly šperky s těmi zatracenými značkami.“

Jeho nadřízený jen mávl rukou:

„To jsou ženské rozmary, Lestrade. Hledejte peníze nebo milence. Vždycky je to jedno z toho.“

Ale Lestrade už vytahoval složku s nápisem „Operace Pečetidlo“ – záznamy o historických symbolech správy v koloniích.

Tajný zápisník Irene Adlerové

Rubín potvrzuje to, co jsem tušila. Nejsou to jen ornamenty. Jsou to data – možná termíny podepsání koloniálních smluv.

12. prosinec – memorandum o návratu správy v Bostonu. 17. prosinec – dekret o obnovení přístavních práv v Charleston.

A třetí datum? 24. prosinec. Podle záznamů den, kdy byla obnovena plná pravomoc guvernéra v New Yorku – tajně, neoficiálně.

Musím najít Violet Carlisleovou dřív, než ji najde někdo, kdo chce tyto dohody přepsat krví.

– A.I.

Kapitola jedenáctá: Přítel či nepřítel

Londýn, prosinec 1890 – Temná ulička u Covent Garden

Irene Adlerová stála v průjezdu, kde se vzduch lepil jako levné parfémy z nedalekého tržiště. V ruce svírala rubínový přívěšek – tentýž, který jí byl doručen v muzeu. Přítel . To slovo ji pronásledovalo od první vraždy. Byl to spojenec? Posměvač? Nebo sám vrah, který si s ní pohrával jako kočka s myší?

Náhlý pohyb ve stínu.

„Madame Adlerová,“ zašeptal hlas, který znala až příliš dobře.

Z temnoty vystoupil Jonathan Whitaker, americký diplomat, jehož obličej byl nyní schován v hlubokém stínu klobouku. Vypadal vyčerpaně, jako by týdny nespal.

„Tak Vy jste ten Přítel ?“ zeptala se Irene a prsty se jí mimoděk dotkly jehlového špendlíku ve vlasech.

„Nejsem Váš přítel,“ odsekl. „Ale ani Váš nepřítel. A to je v této hře vzácnost.“

„Ale jsem přítel pravdy. A Spojených států. A věřte mi – tohle neprospívá nikomu.“

Podal jí dopis. Uvnitř byl jediný řádek:

„Lady Carlisleová bude další. Dnes v noci. – P řítel “

Hra na přátele

Whitaker se naklonil blíž, až cítila lehký závan mentolu a tabáku.

„Ty šperky nejsou to, co si myslíte,“ sykl. „Nejde o kódy ani o data. Jde o klíče.“

„Ke komu? K čemu?“

„K přístavům. Ke správě. Ke starému koloniálnímu systému, který se někdo snaží znovu aktivovat.“

„Jak aktivovat?“

„Skupina kolem Dunninga plánuje během vánoční mše oznámit znovuotevření imperiálního guvernorátu – symbolicky, ale právně závazně. Ty dámy… měly důkazy. A možná vlastní dokumenty.“

Irene ztuhla. Guvernorát. Koloniální správa pod britskou korunou. To dávalo smysl – žádné rituály, žádné rody. Jen politika.

„Proč mi to říkáte?“

Whitakerův pohled byl najednou podivně lidský.

„Myslel jsem, že jde jen o diplomatickou hru. Ale někdo si přeje, aby to vypadalo jako válka. A to Amerika nemůže připustit.“

Vtom se ozvala rána. Whitaker se zachvěl – z jeho ramene vytryskla krev.

„Běžte!“ vykřikl a strčil ji do tmavé uličky.

Poslední, co viděla, než zmizela v mlze, byli dva muži v pláštích, jak vlečou Whitakera pryč. Jeden z nich měl na prstě prsten s vyrytým trojúhelníkem – značkou kolonizační rady.

Zrcadlová past

Irene dorazila do Carlisleova sídla právě včas, aby viděla, jak Lady Violet vchází do ložnice s pohledem člověka, který čeká smrt.

„Madame Carlisleová!“ vykřikla Irene a vrazila dovnitř za ní.

Místnost byla prázdná. Až na tři věci, které zůstaly jako tiché výčitky. Na zemi leželo rozbité zrcadlo, tentokrát s motivem lva – znakem imperiálního Britského úřadu. Na toaletním stolku stál prázdný šperkovník, kde měl být uložen smaragdový náramek, údajně starý koloniální symbol. A na polštáři ležel dopis s jedinou větou:

„Přítel varuje naposledy. Odstupte. – P.“

Vtom se ozval o prask nutí – ze zrcadla vypadl další úlomek. Tentokrát smaragd.

Tajný zápisník Irene Adlerové

Whitaker možná neví všechno, ale ví dost na to, aby bránil svou zemi. A to z něj dělá nebezpečného spojence. Nebo cenného svědka.

12. prosince – safír: datum obnovení diplomatických jednání v Bostonu.

17. prosince – rubín: den návrhu guvernorátu ve Virginii.

24. prosince – smaragd: očekávané vyhlášení obnovené koloniální smlouvy v Londýně.

Vánoční mše bude politická. A já musím být připravena.

– A.I.

Kapitola dvanáctá: Čaj místo střelného prachu

Londýn, prosinec 1890 – Kavárna „U Halleyovy komety“, Fleet Street

Déšť skrápěl okenní tabulky rytmickým šepotem a pára z porcelánových šálků stoupala k mosazným stínidlům. Irene Adlerová seděla v rohu kavárny, kde to vonělo po skořici, vydavatelském inkoustu a čerstvě sešívaných rukopisech. „U Halleyovy komety“ bývalo útočištěm reportérů, dobrodruhů a těch, kdo věřili, že noviny mohou změnit svět. Možná i pravdu.

Henry Bell přišel přesně na čas. Kabát měl promáčený, ale oči suché – bdělé a unavené zároveň. Usadil se naproti Irene a pokynul číšníkovi, aniž by promluvil.

„Říkala jsem si, že jste na cestě přes Atlantik,“ prohodila Irene tiše.

„Neodjel jsem. Něco mě zdrželo. Nebo spíš vrátilo.“

Položil na stůl desky svázané provázkem. Nadpis na obálce byl prostý: ZÁZNAMY: VÝCHODNÍ POBŘEŽÍ / PROSINEC

„Přišlo to z New Yorku. Můj známý z celní služby. Měli tip, že v jednom z nákladů přivezených Queen Margaret jsou ukryté zbraně – údajně součást přípravy na vojenské provokace.“

„A byly?“

„Ne. Jen čaj. Desítky pytlů čaje. Dokonale zapečetěné, staroanglické značení, dávkování jako pro obřadní účely.“

Henry se odmlčel. „Jako by někdo chtěl, abychom si mysleli, že válka klepe na dveře – ale místo toho… servíruje odpolední čaj.“

Irene se zamračila.

„A ještě zajímavější to bude s Dunningem. Víte, tvrdí, že má podporu z americké strany – že jedná v souladu s nově zformovaným atlantickým výborem. Jenže... žádný takový výbor neexistuje. A ti, které jmenuje, nikdy žádný oficiální souhlas nedali.“

„Takže diplomatické napětí uměle vytváří on?“

Henry přikývl.

„Přesně. Tváříme se, že stojíme na prahu nové koloniální éry. Ale možná jsme jen kulisou.“

Na stole zůstal ještě jeden list. Henry ho položil mezi šálky.

„Tohle je nejzvláštnější. Jeden z pěti Američanů, kteří sem připluli na Queen Margaret, ve skutečnosti není Američan. Je to Angličan. V roce 1885 byl v Bostonu obžalován z vraždy majitele knihkupectví, ale případ byl náhle před třemi měsíci odložen a obžaloba stažena. Nikdo neví proč. A on se hned na to objeví tady v Londýně.“

Irene zatajila dech.

„Někdo si hraje. Nejen s námi. S celým světem.“

Její prsty přejely po porcelánové hraně šálku, jako by v něm hledala odpověď.

„A hra se blíží k závěru,“ dodal Henry. „Otázka je, kdo dělá pravidla.“

Tajný zápisník Irene Adlerové

Henry Bell neodjel. Zůstal – někdo chtěl, aby zůstal.

Celní záznamy z New Yorku: místo zbraní čaj. Symbolem války je rituál. Znamená to, že někdo chce vyvolat dojem konfliktu, ne konflikt sám.

Dunningův výbor v USA – neexistuje. Američané, kteří ho údajně podporují, o něm neví.

údajný Američan, ve skutečnosti Brit. Obžalován z vraždy pak propuštěn. Kdo mu pomohl?

Jestli je tohle hra, pak někdo má předem připravený tah.“

– A.I.

Kapitola třináctá: Poslední svědek

Londýn, 23. prosince 1890 – Carlisleovo sídlo u řeky

Vánoční zvony zněly nad Londýnem falešně vesele, jako by se snažily přehlušit pravdu, která se drala na povrch. Irene Adlerová stála před honosným domem Lady Violet Carlisleové a pozorovala, jak se v oknech odráží světlo svící. Proč právě ona přežila, když všechny ostatní členky spolku zemřely?

Zimní vítr jí házel do tváře drobné krystalky sněhu, ostré jako nepokořené otázky.

Žena, která přežila

Lady Violet, žena s platinovými vlasy a očima jako ledové květy, přijala Irenu v knihovně, kde oheň v krbu hltal polena s chutí hladového psa.

„Hraběnko von Kovács,“ pronesla s úsměvem, který nedosáhl očí. „Přišla jste si pro smaragd, že?“

Irenin dech se na okamžik zatajil. Jak to ví?

„Přišla jsem si pro pravdu,“ odpověděla a usedla bez pozvání. „Proč jste dosud živa, když Lady Carringtonová, Montagueová i Marigoldová jsou mrtvé?“

Violet se zasmála – suchý, praskavý zvuk, jako když se láme led.

„Protože já jsem ta, kdo je platí.“

Otevřela tajnou zásuvku v psacím stole a vyndala smaragdový náramek, identický s těmi, které zmizely z krků mrtvých žen.

„Čtvrtý kámen,“ zašeptala Irene.

„Ne, drahá. První. Ty ostatní byly jen kopie.“ Violet přejela prstem po kameni, kde se vrypy třpytily jako tajné písmo. „Tento smaragd patřil Marii Stuartovně. A to, co je v něm ukryto, by mohlo rozvrátit celou Británii.“

Koruna jako klíč

Irene vzala náramek do ruky. Pod lupou bylo vidět, že rytiny tvoří plán Westminsterského opatství s vyznačenými podzemními chodbami.

„Korunovační klenoty,“ vydechla. „To je ten čtvrtý klíč. Koruna sama.“

Violet přikývla:

„Přesně tak. Dunning a jeho stuartovští blázni chtějí ukrást Korunu Eduarda Vyznavače během půlnoční mše. A tyto šperky…“ Ukázala na smaragd. „…jsou klíče k tunelům, které k ní vedou.“

Vtom se ozvalo zabouchnutí dveří z přízemí.

„Už jsou tady,“ zašeptala Violet a strčila Irenu ke dveřím služebnictva. „Jděte. Neotáčejte se.“

Krvavý smaragd

Irene vyběhla do zahrady právě včas, aby viděla, jak se tři muži v pláštích vkrádají do domu. Jeden z nich měl na ruce prsten s trojúhelníkem – stejný jako ten, který viděla u Whitakerových únosců.

Z okna knihovny se ozval výstřel, pak ticho.

V dlani svírala smaragdový náramek, jehož hroty se jí zarývaly do masa jako výčitka. Violet obětovala život, aby jí předala tuto zprávu. Proč?

Odpověď byla v rytech na kameni:

12. prosince – Safír (poprava Marie Stuartovny)

17. prosince – Rubín (nástup Anny Stuartovny)

24. prosince – Smaragd (útěk Jakuba II.)

A teď… Koruna.

Irene náhle zalapala po dechu. Vzpomněla si na safír nalezený v dlani Margaret Carringtonové. Tehdy si myslela, že A.D. znamená Admiralty Department.

Ale ne.

A.D. – Anna Dei Gratia.

Tři tečky do trojúhelníku – ne mapa přístavů, ale symbol lóže.

17. prosince – nikoli datum obnovy kolonií, ale výročí nástupu Anny Stuartovny.

Všechny stopy byly celou dobu na očích.

Nešlo o plán rekolonizace.

Šlo o pomstu a převzetí moci.

Tajný zápisník Irene Adlerové

Lady Violet Carlisleová nebyla oběť. Byla strůjcem. Nebo poslem.

Smaragd je klíč, ale koruna je zámek. A já musím najít toho, kdo drží klíč.

Safír, rubín, smaragd – tři kameny, tři datové milníky Stuartovského dědictví.

Nešlo o obnovení impéria. Šlo o návrat krve.

A zítra v noci to má vyvrcholit.

Zítra by mohla být Británie jiná.

Otázkou je, kdo pozítří usedne na trůn.

– A.I.

Kapitola čtrnáctá: Královská krev

Londýn, 24. prosince 1890 – Carlisleovo sídlo v ranních hodinách

Inspektor Lestrade klečel nad tělem Violet Carlisleové, jehož bílé šaty se barvily do ruda jako vánoční punč. V její sevřené pravici zářila zlatá pečeť s vyrytým monogramem VR – Victoria Regina . Ale to nebylo to nejhorší.

Poslední strana jejího deníku, vytržená a pokrčená, ležela na koberci. Lestrade zvedl list a přečetl si jedinou větu:

„Přítel je krve mé krve – syn, měl být králem.“

„Do háje,“ vydechl. To znamenalo jediné – někdo z urozené krve byl zapleten do série vražd.

Lestradova noční můra

Náhle se mu vybavil dům v Edinburghu, rok 1878. Jeho otec, seržant u Highlanderů, ležel mrtvý s dýkou v zádech – oběť stuartovského fanatika. Na stěně bylo napsáno krví:

„Pro krále, který se vrátí.“

„Pane inspektore?“ ozval se seržant Carter. „Našli jsme tohle.“

Podával mu smaragdový náramek s nalepeným lístkem:

„Hraběnka von Kovács lže. Ona pracuje pro ně.“

Lestrade sevřel náramek v pěsti. Dunning mu dal jasný pokyn – zatknout Irene, bez odkladu . Prý kvůli sabotáži a šíření nepravdivých zpráv.

Měl dvě volby, zatknout ženu, kterou považoval za spojence nebo riskovat kariéru i svobodu.

Z ulice se ozvalo řinčení kočáru. Dveře se rozletěly. Irene vešla dovnitř – zasněžená, zadýchaná, s očima rozšířenýma jako oheň v blizardu.

Bouře za zavřenými dveřmi

„Seržante, hlídejte prosím dveře. Zvenčí,“ řekl Lestrade a kývl směrem ke knihovně. Irene mlčky vstoupila dovnitř a Lestrade za sebou zavřel.

Následovala hlučná výměna názorů – rychlá, prudká, plná přerušení. Strážní slyšeli zvýšené hlasy, náhlé ticho, zvuk rozhozených papírů. Ale nerozuměli ani slovu.

Po několika minutách Lestrade vyšel ven. Tvář měl kamennou. Strážníkům nic nevysvětlil.

„Seržante“ řekl tiše, „zajistěte hraběnku Von Kovács. Na rozkaz ministerstva.“

„Ano, pane inspektore.“

Útěk

Dva strážníci se vydali dovnitř – ale Ireniny kroky už bylo slyšet v hale.

„Zastavte ji!“ křikl Carter.

Irene byla rychlejší. Pod sukní se jí zaleskla čepel, kterou přetnula zámek vedlejších dveří. Proběhla přes zimní zahradu, přehoupla se přes kamennou zeď a zmizela ve víru zasněženého ranního Londýna.

Lestrade se nehnul. Jen zavřel oči. A pak se otočil k prázdné knihovně, kde na stole ležel zmačkaný lístek psaný její rukou.

Kapitola patnáctá: Vzkaz pro královnu

Londýn, 24. prosince 1890 – úsvit Štědrého dne

Ulice byly tiché a prázdné, jak to v Londýně bývá jen jednou do roka – mezi poslední půlnoční mší a prvním svítáním svátečního dne. Irene Adlerová kráčela podél zdí, kde se stíny lámal jako křehké sklo. Hýbala se jako šepot – jednou služebním dvorem, jindy průchodem za pekařstvím, dvakrát se skryla za projíždějícím kočárem a jednou dokonce vlezla do špinavé prádelny, kde zadržela dech, než kolem prošli dva strážníci.

Nakonec se ocitla v uzavřeném dvoře za lékárnou na King’s Road. A tam, mezi skleněnými baňkami a dřevěnými přepravkami, seděl na lavici muž v dlouhém kabátě s rozepnutou vestou – Jonathan Whitaker .

Vypadal bledě a unaveně, ale žil.

„Žádné úvodní formality, madame?“ pousmál se, když ji spatřil.

„Na to není čas,“ zasyčela Irene. Posadila se vedle něj a začala šeptem vykládat, co zjistila: smaragd, trojúhelník, Stuartovská linie, korunovační plán, datumy vyryté ve špercích. Všechny tři vraždy. A co je horší – možná čtvrtá, právě dnes večer.

Whitaker jí naslouchal tiše. Nepřerušoval. Když domluvila, zadíval se k obloze, kde za začínající mlhou problesklo první vánoční světlo.

„Dobře,“ řekl. „ N echám ji varovat.“

„Koho?“

„Jedinou ženu, které záleží na tom, co přijde zítra.“

„A dostane se k ní?“ zeptala se Irene.

Whitaker se ušklíbl.

„Dostanu. Dunning využil náš znak, naše listiny. Pokusil se vyvolat dojem, že Spojené státy stojí za tímhle převratem. To je lež – a já s tím skoncuju.“

„Královna to uslyší. Ne kvůli mně. Kvůli tomu, že někdo chce zničit mír mezi námi.“

Windsorský palác – 9:15 ráno

V soukromém salónku za zrcadlovou chodbou seděla královna Viktorie ve vyšívaném domácím plášti, ruce složené v klíně, oči upřené na praskající oheň.

Dveře se tiše otevřely. Dovnitř vstoupila její osobní důvěrnice , lady Beatrice Templetonová. Sklonila se k jejímu uchu a zašeptala několik vět.

Královna se nepohnula. Naslouchala, pak se pomalu narovnala. V jejím pohledu se objevil krátký záblesk údivu. Pak si narovnala záhyb šatů, pohlédla do ohně a lehce se pousmála.

Nepohodlná audience inspektora Lestrada

Scotland Yard voněl kávou, tabákem a potlačovanou únavou. Inspektor Lestrade stál před svým nadřízeným, komisařem, který vypadal jako muž, který spal příliš málo a slyšel příliš mnoho.

„Utekla?“

„Ano, pane,“ odpověděl Lestrade.

„Zatčena měla být bez výjimky. Víte, že mám příkaz přímo od Dunninga? Víte, co to bude znamenat?“

„Ano, pane.“

Komisař na něj pohlédl ostře. „Byla ozbrojená?“

„Neprokazatelně.“

„Použila násilí?“

„Rychlost. A štěstí.“

„A Vy jste ji nechal jít?“

„Utekla, pane.“

Komisař si povzdychl, sundal brýle a promnul si oči.

„Je Štědrý den, Lestrade. Měl bych Vás suspendovat. Ale místo toho… půjdu domů. A napíšu Dunningovi omluvný dopis.“

Zvedl se a dodal hořce: „Nebude se mu to líbit.“

Lestrade se ani nepohnul. Jen poznamenal:

„Nakonec to s Dunningem může být všechno jinak, pane.“

Komisař se zastavil ve dveřích.

„To je hrozba, inspektore?“

Lestrade se podíval do okna, kde se nad Temží rozlévalo šedé svítání.

„To je přání, pane. Veselé Vánoce.“

Kapitola šestnáctá: Stíny mezi svícemi

Londýn, 24. prosince 1890 – večer Štědrého dne

Vánoční Londýn byl jako město z pohlednice – zaprášené sněhem, přikryté tichem, osvětlené plynovými lampami a odlesky vánočních svící. Na Cornhillu se zastavovali poslední kočáry, jejichž majitelé ještě hledali dary na poslední chvíli. U Fleet Street zpívaly děti koledy o klidu na zemi, zatímco obchodníci zavírali vrata se slovy, že „dnes už svět nemůže víc potřebovat“ .

Na Temži pluly tiché mlžné proudy, jako by i voda slavila v hluboké kontemplaci. Čas se zpomalil.

Ale ne pro všechny.

Westminsterské opatství – 22:15

Za zdmi gotického chrámu Westminster Abbey bylo nezvyklé rušno. Kapitulní sluhové se pohybovali po chodbách s lucernami, královští pořadatelé naposledy kontrolovali pořadí sezení, a varhaník ladil poslední akordy „Adeste Fideles“.

Na půlnoční mši měla dorazit celá vláda Jejího Veličenstva – včetně premiéra, ministra zahraničí, ministra pro kolonie a předsedy sněmovny lordů. Královna Viktorie byla samozřejmě přítomna osobně , usednout měla do čestné lóže pod klenbou chóru, v doprovodu dvora a několika vybraných dam.

Podle rozpisu měli ministři zasednout do boční lóže se vstupem od Křížového nádvoří – odděleni od veřejnosti, ale viditelní z hlavní lodi chrámu. V lavicích pro šlechtu se připravovala i řada zahraničních pozorovatelů. A v první řadě – lord Dunning .

Lestrade ve službě

Inspektor Lestrade stál opřený o sloup u západního vstupu, plášť sepnutý, oči neustále v pohybu. Dva seržanti od Yardu stáli po jeho bocích. Další hlídky byly rozmístěny u všech tří přístupových portálů – včetně vchodu pro služebnictvo a sklepení.

„Dnes večer nikdo neproklouzne,“ zamumlal Lestrade pro sebe.

„Pane?“ ozval se seržant Carter.

„Nic. Jen mi připomeňte – pokud uvidíte madam Adlerovou, nechte mě ji zadržet osobně. Máme pokyn zabránit vniknutí nežádoucích osob.“

„Rozumím, pane.“

Lestrade se na okamžik zadíval směrem ke kamenným věžím opatství, kde se třáslo měkké světlo svící. Vypadalo to jako klid. Ale nebyl si jistý, jestli je to skutečný mír, nebo klamný stín před bouří.

Zastrčil ruce do kapes, kde nahmatával složený výtisk dopisu nalezeného u Lady Violet. Nečetl ho znovu. Ale pamatoval si každé slovo.

Kapitola sedmnáctá: Půlnoční překvapení

Westminsterské opatství – 24. prosince 1890, 23:52

Chvíli před půlnocí se celým chrámem rozlil pohyb. Nejprve tiché ševelení, pak kolektivní nádech – a nakonec vřelý šepot úcty. V hlavní lodi se otevřely dveře , ozval se lehký zvuk kroků na kamenné dlažbě a chrámem vstoupila královna Viktorie .

V doprovodu Královské tělesné stráže , v černém sametu s bílým lemem, kráčela pomalu středem chrámu. Nad hlavou se jí pohupoval baldachýn z purpuru a zlata. Jakmile prošla kolem první řady lavic, všichni povstali – ministři, diplomaté, lordové, dámy i služebnictvo.

Královna došla až k čestné lóži pod chórem a usedla s grácií, kterou ovládala jen ona. Pak lehce pokynula rukou.

„Prosím, posaďte se.“

Prohlášení

Ještě než všichni dosedli, ozval se zvučný hlas z boční lóže. Postava s vysokým čelem, výrazem aristokratické sebekontroly a temným pohledem vystoupila vpřed – lord Dunning.

„Vaše Veličenstvo,“ pronesl s pečlivě dávkovanou úctou, „vážení ministři, členové vlády, přítomní šlechtici. Je mi ctí pronést svá slova právě zde – před výkonnou mocí této říše, pod svatými klenbami, které bývaly svědky korunovací, ale také zrady.

Dnes Vás neoslovuji jako člen vlády. Oslovuji Vás jako dědic právoplatné královské linie, která byla násilně umlčena, vymazána a nahrazena kompromisem. Krev Stuartovců nikdy nezmizela. Tato země trpěla ve lži. Ve lži Hannoverců, ve lži kompromisu, v iluzi jednoty. “

Lidé se začali ošívat, zaznělo zakašlání, několik šepotů. Královna Viktorie mlčela. Dunning pokračoval:

„Tento trůn byl postaven na politické zradě. Ale každý z nás, kdo zná pravdu, ví, že právo nelze umlčet navždy. A ten čas přišel teď!“

Útok

V tom okamžiku začaly zvony odbíjet půlnoc.

S první ranou otevřely se dveře zákristie a do chrámu vstoupila pětice mužů – Američané z lodi Queen Margaret , oblečeni v civilu, ale s pistolemi v rukou .

Jeden z nich – vysoký, s jizvou přes obočí – se rozhlédl po shromážděných jako režisér před závěrečným výstupem.

Na jeho levé ruce se zaleskl prsten s trojúhelníkovým symbolem – tentýž , který popsala služebná Lady Carringtonové těsně po vraždě Margaret.

A tentýž, kterého si Irene všimla , když Whitakera odvlekli neznámí muži do mlhy.

Irena, ukrytá mezi sloupy, zadržela dech. Ten muž nebyl Američan. Ne ve skutečnosti.

Byl to vrah z Bostonu – přezdívaný „Šepot smrti“ – který byl v USA zázračně propuštěn. A teď stál před oltářem Westminsterského opatství s pistolí v ruce a pomstou ve tváři.

A byl to právě on, kdo vykřikl: „Za krále Jakuba!“

Ale k výstřelům nedošlo.

Z bočního sloupu se vynořili členové Královské tělesné stráže , kteří se dříve nenápadně přemístili k zákristii. Předtím skrytí v chóru a ambitech, nyní okamžitě zakročili: pádné rány pažbou, jeden výstřel do stropu, pád na kolena. Všech pět mužů bylo během několika vteřin odzbrojeno a spoutáno.

V chrámu panovalo hrobové ticho.

Zatčení

Z hlavní lodě vykročil inspektor Lestrade , v uniformě a s výrazem kamenné jistoty. Za ním dva konstáblové.

Přistoupil k Dunningovi a pevným hlasem pronesl:

„Lorde Dunningu, zatýkám Vás pro účast na vraždě Lady Carringtonové, Lady Montagueové, Lady Marigoldové, Lady Carlisleové – a za přípravu vraždy královny.“

„V tu chvíli se zhoupnul lustr a chrámem prošel vichr zvuků: kolektivní výdech, šepot, ticho.“

Lestrade pokynul konstáblům. Dunning, tvář bledou a ztuhlou, byl odváděn ze svatyně.

Slovo královny

Královna Viktorie celou scénu sledovala klidně. Když byl Dunning veden kolem ní, pomalu se postavila.

Rozhlédla se po shromáždění a zvedla bradu jen o zlomek palce.

„Zdá se,“ pronesla tiše, „že špička meče právě zrezla.“

Narážku na vymření po meči pochopili jen někteří. Ale ticho, které následovalo, trvalo jen chvíli.

Pak se zvedli ministři, šlechtici, diplomaté, i prostí návštěvníci – a všichni jako jeden zvolali:

„God save the Queen!“

Zvony dozněly. Mše začala.

A z jednoho z nejtemnějších večerů britských dějin vzešlo něco, co se podobalo vítězství.

Epilog: Irene mizí

Inspektor Lestrade seděl ve své kanceláři, když znovu rozložil zmačkaný lístek, který si uschoval v kapse během celé štědrovečerní noci. Inkoust byl rozpitý, písmo úsporné:

Dunning chce zabít královnu. Buďte o půlnoci se svými muži ve Westminster Abbey. Královnu varuji. – A.I.

Nikdy si nepřiznal, že tomu v první chvíli nevěřil. Ale šel. A v tu nejvhodnější chvíli stál na tom správném místě.

O několik dní později mu byla slavnostně poděkována „za mimořádnou bdělost a pohotovost při zajištění bezpečnosti Jejího Veličenstva během vánoční slavnosti a urovnání diplomatických vztahů“.

Ale Lestrade dobře věděl, že žádné diplomatické napětí mezi Anglií a Amerikou nikdy neexistovalo . Všechny ty řeči o rekolonizaci, o tajném výboru, o loajalistických potomcích – to všechno byla zástěrka vymyšlená Dunningem, jak odvrátit pozornost veřejnosti i zpravodajských služeb od skutečného cíle: pomsty Stuartovců a pokusu o převzetí trůnu . A téměř se mu to podařilo.

Vzpomněl si na onu chvíli v domě Carlisleových – na jejich rozhovor s Irenou za zavřenými dveřmi. Krátký, prudký, napjatý jako lano těsně před přetržením.

Tehdy mu řekla:

„Pět mužů připlulo na Queen Margaret. Američané jen podle pasu – ale jeden z nich je Angličan, vrah a fanatik. Ostatní zmanipulovaní, omilostněni falešnými dekretmi. Dunning jim dal roli, kterou netušili, že hrají.“

Tenkrát ještě pochyboval. Ale pak, když našli manifest s pečetí v kufru jednoho z nich, už nebylo co popírat.

„Ti muži z Queen Margaret... to byla jen šachová figura Lorda Dunninga.“

A on – Lestrade – stál až příliš blízko středu šachovnice, než aby si to mohl dovolit přehlédnout.

Zápisník na stole

Její byt V Mayfairu byl prázdný. Krb vyhaslý, šatník rozebraný. Klavír přikrytý.

Na psacím stole ležely úlomky safíru, rubínu a smaragdu, pečetidlo s iniciálami A. I. a tajný zápisník , otevřený na poslední stránce. Rukopis byl tentokrát pevnější, jakoby psaný s rozvahou:

Pravda někdy musí zůstat v šuplíku.

Ale aspoň ten šuplík teď hlídá královna.

Komu byl zápisník určen? Možná nikomu. Možná právě Lestradovi.

M lha v přístavu

V přístavu se dým z parníků mísil s ranní mlhou. Na molu stálo několik postav – obchodníci, námořníci, šelestivé siluety. Mezi nimi se mihla žena s pláštěm přehozeným přes rameno a kloboukem staženým do čela. Irene Adlerová , kráčející pomalu k lodi La Belle Hélène , která mířila do Calais a odtud do Paříže.

Nevzhlédla. Neohlédla se.

Ale kdyby to udělala, spatřila by muže ve světlém kabátě, s doutníkem v koutku úst, jak se opírá o litinovou lucernu a pozoruje ji s výrazem, který se nedal zařadit mezi souhlas ani nesouhlas.

Jako by už všechno věděl.

A přesto ho všechno zajímalo.

Mycroft Holmes - přítel?

Možná. Ale to už je jiný příběh.

Table of Contents

Irene Adler - Safírové spiknutí

Kapitola první: Nucená hra

Kapitola druhá: Vstup do vysoké společnosti

Kapitola třetí: Safíry a mapa za oponou

Kapitola čtvrtá: Důvěra a stíny

Kapitola pátá: Varování z druhé třídy

Kapitola šestá: Klíč ke starému právu

Kapitola sedmá: Krví zpečetěná tajemství

Kapitola osmá: Šepoty z Harrow’s Bell

Kapitola devátá: Lestradův stín

Kapitola desátá: Rubínová stopa

Kapitola jedenáctá: Přítel či nepřítel

Kapitola dvanáctá: Čaj místo střelného prachu

Kapitola třináctá: Poslední svědek

Kapitola čtrnáctá: Královská krev

Kapitola patnáctá: Vzkaz pro královnu

Kapitola šestnáctá: Stíny mezi svícemi

Kapitola sedmnáctá: Půlnoční překvapení

Epilog: Irene mizí