Kapitola první: Zmizelé tajnosti náročnictva

Kapitola první: Zmizelé tajnosti náročnictva

Londýn, březen 1893

Šedivé světlo studeného jarního úsvitu prořízlo mlhu nad řekou Fleet, která líně tekla mezi nábřežími jako šerá stužka zapomnění. Voda byla kalná a beztvará, odrážela popelavé nebe jako stárnoucí zrcadlo.

Na stole inspektora Lestrada ve Scotland Yardu ležely rozložené ranní noviny: ANARCHISTICKÝ ÚTOK NA MINISTERSTVO KOLONIÍ – 3 MRTVÍ. Nadpis byl vytištěn velkými, křiklavými písmeny, která jako by na papíře dosud žhnula.

Lestrade kráčel chodbami Yardu rychlým, naléhavým krokem. Pod podrážkami mu skřípal prach a útržky hlášení z minulé noci. Zastavil se před otevřenými dveřmi kanceláře, odkud se ozýval tlumený hovor a pach studené kávy.

Uvnitř stálo několik mužů kolem stolu. Na jeho středu spočívala složka označená červeným razítkem PŘÍSNĚ TAJNÉ.

„Čtvrtý případ za měsíc,“ mumlal vrchní inspektor Hayes a prstem přejížděl po sloupci evidence. Jeho čelo bylo svraštělé, jako by mu myšlenky kousaly do lebky. „Plány nových obrněnců, specifikace děl... a teď i korespondence s admirálstvem v Bombaji. Všechno zmizelo ze sejfu na ministerstvu.“

Lestrade se zarazil v rámu dveří. „Problémy, pánové?“ pronesl tónem, v němž se mísilo napětí s očekáváním.

Hayes vzhlédl, oči podlité únavou. „Žádné stopy. Jen tohle.“ Opatrně ukázal na předmět uprostřed stolu – vyleštěnou mosaznou sponu do vlasů, jejíž ornament připomínal vinnou révu.

Byla drobná, téměř nenápadná, ale v tom sterilním, šedém prostředí působila jako výstřelek z jiného světa – světa plesových sálů, šampaňského a vonných olejů.

Vtom oknem zvenčí zavanul závan chladného vzduchu, spolu s nímž dovnitř pronikly tóny Mozartovy Figarovy svatby . Koloraturní soprán stoupal nad střechy města jako pták, který se ztratil v cizím století.

Lestradovi se rozšířily oči.

„Proboha,“ zašeptal.

Hayes pozvedl obočí. „Co je?“

Lestrade se náhle usmál. „Myslím, že znám někoho, kdo by vám mohl pomoci. Ženu, která má... výjimečné schopnosti.“

Hayes zamrkal. „Koho?“

„Irene Adlerovou,“ řekl Lestrade. Jeho hlas měl náhle měkčí odstín. „Pokud někdo dokáže proniknout do vyšší společnosti a odhalit vašeho zloděje, pak je to ona.“

Hayes si odfrkl. „Ta operní zpěvačka? To je šílený nápad.“

„Právě proto by mohl fungovat,“ odvětil Lestrade a otočil se k odchodu. Jeho plášť za ním vířil jako černá závěť.

Na stole zůstala mosazná spona. Třpytila se jako oko sfingy, mlčela – a přece naznačovala cestu.

Kapitola druhá: Návštěva ze Scotland Yardu

Kapitola druhá: Návštěva ze Scotland Yardu

Londýn, březen 1893

Irene Adlerová si právě dopíjela odpolední čaj, když zaklepání na dveře jejího bytu v Chelsea přerušilo ticho. Přes skleněný výplň dveří rozeznala siluetu muže v úřednickém klobouku.

„Nejspíš další společenská povinnost,“ pomyslela si, ale tvář jí zůstala klidná. Otevřela dveře s lehce povýšeným úsměvem.

„Inspektor Hayes ze Scotland Yardu,“ představil se muž a nervózně pohlédl přes její rameno, jako by čekal, že v bytu uvidí něco podezřelého. „Můžeme si promluvit, madam?“

„To záleží na tom, zda vás zajímá můj názor na italskou operu, nebo zda jste přišli s méně příjemnou záležitostí,“ odpověděla Irene a ustoupila, aby ho vpustila dovnitř.

Hayes vstoupil a rozhlédl se po elegantně zařízeném salonku. Jeho pohled na okamžik uvízl na partituře Figarovy svatby ležící na klavíru.

„Lestrade mi řekl, že byste nám mohla pomoci s… delikátní záležitostí,“ začal Hayes a položil na stůl noviny s titulkem o krádeži námořních plánů.

„A proč bych to dělala?“ zeptala se Irene, usedajíc do křesla. „Má snad Scotland Yard náhle zájem o názory zpěvaček?“

Hayes se nadechl. „Protože, madam, někdo ukradl tajné dokumenty a my věříme, že pachatelé se pohybují v kruzích, kam my… jaksi, nemáme přístup.“

„To zní, jako byste potřebovali společensky obratnou osobu,“ usmála se Irene. „A vy jste si vybrali mě? To je buď velmi chytré, nebo velmi zoufalé.“

Hayes se zapotácel. „Madam Adlerová, tohle není vtip. Jde o bezpečnost impéria.“

„Ach, impérium,“ odvětila Irene s pobaveným úšklebkem. „Ta velká rodina, kde si všichni říkáme bratranci, dokud se nezačneme hádat o kolonie a daně.“

Hayes zčervenal. „My… my Vás neoslovujeme jako sestřenici, madam.“

„Ale měli byste,“ řekla Irene a zvedla šálek. „Koneckonců, copak nejsme všichni dětmi téže kultury? Jen s občasnými… rodinnými neshodami.“

Chvíli panovalo ticho. Nakonec Hayes povzdychl.

„Pomůžete nám?“

Irene položila šálek. „Možná. Ale jen proto, že mě baví pozorovat, jak se lidé ve vysokých funkcích chovají, když ztratí kontrolu.“

Hayes vypadal, jako by chtěl protestovat, ale pak jen pokývl hlavou. „Dobrá. Zítra Vás čeká pozvání na večeři u lady Hartleyové. Tam začneme.“

Když inspektor odešel, Irene přistoupila k oknu a pozorovala, jak jeho postava mizí v londýnské mlze.

„Bratranci…“ zašeptala s úsměvem. „Jak sentimentální. A jak výhodné.“

Kapitola třetí: Zapomenutá dcera impéria

Kapitola třetí: Zapomenutá dcera impéria

Londýn, březen 1893

Irene Adlerová stála před zrcadlem ve svém pokoji a upravovala si límec tmavě modrého odpoledního šatu. Opatrně přidala nenápadný brož ve tvaru orchideje – dar od jistého benátského známého, který jí kdysi zachránil život.

„Irene Lockwoodová,“ vyzkoušela si své nové jméno nahlas. „Zapomenutá dcera sira Lawrence Lockwooda, vychovávaná v zahraničí… ano, to by mohlo fungovat.“

Začala přemýšlet, jak se nejlépe nenápadně dostat do vyšší společnosti. Scotland Yard měl své limity – úředníci by byli na pozoru před zjevnou policejní hrozbou. Potřebovala nenápadný vstup.

O dva dny později se Irene ocitla v salonku manželů Cavendishových . Inspektor Hayes zařídil, aby ji představili jako „dávnou rodinnou známou“. Paní Cavendishová, žena policejního úředníka s ambicemi vyšplhat se ve společenském žebříčku, okamžitě projevila zájem.

„Moje drahá,“ špitla paní Cavendishová, zatímco je s čajovým servisem obsluhoval němý sluha, „musím vás představit lady Hartleyové. Její večírky jsou tou událostí sezóny.“

Irene sklonila hlavu do zdvořilého úklonu. „První krok je vždy nejjednodušší.“

Lady Hartleyová byla žena, která vypadala, jako by se narodila s vědomím, že ji svět musí obdivovat. Její salon v Mayfair byl naplněn vůní exotického parfému a tichým šepotem intrik.

„Miss Lockwoodová,“ oslovila Irene s ledovým úsměvem, „říkala mi paní Cavendishová, že váš otec sloužil v Indii. Jak fascinující.“

Irene si všimla, jak lady Hartleyové oči zbystřily při zmínce o koloniích. „Ano, tady je naše spojení.“

„Bohužel, můj otec měl zvláštní návyk posílat svou dceru pryč, když se mu to hodilo,“ odpověděla Irene s nádechem hořkosti, která nebyla úplně hraná. „Ale Londýn mi připadá… slibný.“

Lady Hartleyová se zvolna usmála. „Musíte přijít na můj čaj ve čtvrtek. Mám několik přátel, kteří by Vás nesmírně zajímali.“

Čaj u lady Hartleyové byl dokonalou přehlídkou společenských masek. Úředníci z ministerstva kolonií, námořní důstojníci a několik nejasných postav, které se usmívaly příliš často a mluvily příliš málo.

Irene si všimla, že jeden z hostů – vysoký muž s pečlivě zastřiženým knírem – pozorně sledoval rozhovor o námořních dodávkách do Bombaje.

„Ministrant, nebo špion?“

Když procházela kolem klavíru, její pohled padl na dopis ležící na víku. Francouzská známka, razítko z Paříže… a nepatrně rozevřená obálka, jako by ji někdo spěšně otevřel a zase zavřel.

Naklonila se blíž, jako by obdivovala noty na stojanu. Z obálky vyčníval kousek papíru s nápisem:

„C.W. – zítra v obvyklém čase. Přineste plány.“

„ Charles Whitmore ,“ pomyslela si Irene. „Tak hra začíná.“

Kapitola čtvrtá: Varování anarchisty

Kapitola čtvrtá: Varování anarchisty

Salon lady Hartleyové zářil zlatem svícnů a třpytem šperků, když se Irene nenápadně pohybovala mezi hosty. Víno teklo proudem, smích zněl příliš hlasitě na to, aby byl přirozený – každý zde hrál svou roli. Včetně ní.

Náhodou (nebo možná záměrně) se ocitla tváří v tvář muži, jehož přítomnost jako by ochladila vzduch kolem něj. Rafael Duvallé. Jeho šedé oči – ostřejší než břitva – ji sledovaly už od chvíle, kdy vstoupila.

„Slečno Lockwoodová,“ oslovil ji s lehkým francouzským přízvukem, „jak překvapivé potkat zde někoho, kdo má... tak zajímavý pohled na svět.“

Irene zvedla skleničku šampaňského. „Mé pohledy jsou zcela obyčejné, pane Duvallé. Stejně jako můj vkus ve společnosti.“

Zasmál se tiše, téměř něžně, a pak náhle pevně sevřel její loket. „Pojďte se mnou.“

Bez možnosti protestu ji odvedl do temného koutu za těžkými závěsy, kde hudba zněla tlumeně a světlo svíček nedosahovalo.

„Hrajete nebezpečnou hru, slečno Lockwoodová,“ zašeptal, jeho hlas náhle zbavený veškeré hravosti. „Věřte mi, tito lidé neodpouštějí.“

Irene se nenechala vyvést z míry. „Nevím, o čem mluvíte.“

„Samozřejmě že ne,“ usmál se, ale v očích mu zůstala chladná výstraha. „Ale až zjistíte, že nejste jediná, kdo lže... vzpomeňte si na mě.“

Náhodně přeletěl pohledem přes její rameno a Irene zachytila pohyb – sluha Jonathan stál opodál, jeho výraz nečitelný, ale oči upřené na ně.

Duvallé se nenápadně naklonil, jako by jí chtěl políbit ruku, ale místo toho jí do kapsy vsunul malý, zkrvavený lístek.

„Rozhodnutí je na vás,“ řekl nahlas, najednou opět společenský a bezstarostný. Pak se uklonil a zmizel v davu.

Irene necítila potřebu okamžitě kontrolovat, co jí dal. Věděla, že ji někdo sleduje. Místo toho se obrátila k nejbližšímu zrcadlu – a v odrazu zahlédla, jak Jonathan rychle odchází k lady Hartleyové.

Tak, pomyslela si, hra má více hráčů, než jsem čekala.

Až později, v bezpečí svého pokoje, rozbalila zmačkaný lístek. Byla na něm napsána jediná věc:

„Doktorův mlýn. Zítra o půlnoci. Přijďte sami.“

A pod tím, namalováno zřejmě krví:

„Nevěřte ani stínům.“

Irene chvíli seděla na okraji postele a hleděla na temně rudý nápis, který jako by pulzoval vlastním životem. Papír byl hrubý, otrhaný, jako by ho někdo vyrval z knihy – ne, z deníku. Jeho okraje byly zčernalé sazemi.

Doktorův mlýn.  Název zněl jako hrozba i hádanka. Nikdo v uhlazené společnosti by nikdy neřekl to jméno nahlas – nebyl to podnik, ale místo, opředené tajemstvím a pověstmi. Starý opuštěný vodní mlýn na okraji Lambethu, kde podle některých sloužil jistý doktor Morell jako felčar zločinu i filosof podsvětí. Jiní tvrdili, že tam kdysi působila buňka italských radikálů. Co však věděla jistě: to jméno se nepsalo jen tak.

Znovu si přehrála Duvallého chování. Jeho sevření nebylo hrozbou, ale upozorněním. A krev? Byla čerstvá. Nebo velmi dobře inscenovaná.

Odložila lístek, opatrně složený, do přihrádky svého psacího stolu. Ačkoliv jí v hlavě vířilo sto otázek, věděla, že klíčem je zůstat klidná, téměř lhostejná. Kdyby se pokusila vymanit z očekávané role – společenské novicky, dcery z Indie – podezření by narostlo.

Nazítří dopoledne za ní přišla paní Cavendishová, přehnaně nadšená.

„Má drahá Irene,“ spustila s výrazem důvěrné spiklenkyně, „lady Hartleyová byla nadšena vaším vystupováním. Prý jste ‘neobvykle bystrá’. To je ve vyšší společnosti nebezpečný kompliment, ale od ní – lichotivý.“

Irene se pousmála. „Budu si dávat pozor, abych se nestala příliš... nezapomenutelnou.“

Paní Cavendishová se zasmála, ale Irene zaznamenala nervózní záchvěv v koutku jejího oka. Možná i ona začínala tušit, že se kolem něco děje – nebo jen zrcadlila napětí večerní společnosti, kde úsměv trval déle než upřímnost.

Kapitola pátá: Oči ve stínu

Kapitola pátá: Oči ve stínu

Londýnské mlhy se toho rána vinuly ulicemi jako neviditelní špehové, když  Někdo ji sledoval.

Po několika dnech, během nichž se ten pocit nevytratil, ale spíše sílil, zachytila tvář muže v šedém plášti. Spatřila jej jednou před obchodem na Dover Street, jindy zrcadleného v okně kavárny na Charing Cross. Nikdy nic víc než postavu – ale stále tu stejnou. Její stín.

A tak se Irene vydala po stopách, které se zdály být ledabyle roztroušené v plesových síních a mezi stránkami diplomatických večeří. Lady Hartleyová, jejíž úsměv byl vždy o něco delší než nutné, začínala ukazovat skutečné rysy své moci. Irene zjistila, že na večírcích paní Cavendishové se objevují stále stejní muži – úředníci z ministerstva kolonií, jistý vicekonzul z Bombaje, pán s manžetou vyšitou zlatou kotvou.

Jednoho odpoledne, skryta za rohem galerie ve Whitehallu, spatřila mladíka s tváří až příliš známou – Lionel Hartley, syn lady Hartleyové, o němž se společensky šuškalo jako o chronickém nezdvořákovi s náklonností k hazardu. Irene jej sledovala pohledem, jak v zamženém podloubí jedná s mužem v ruském kožichu. Diplomat? Agent? Významně si potřásli rukou a Lionel mu vsunul do dlaně složený papír. Nezpozorovali ji. Ale Irene věděla, že se právě dotkla další vrstvy.

Irene Adlerová kráčela po dlážděné cestě směrem k domu lady Hartleyové. V kapse jejího kabátu ležel zkrvavený lístek jako němé memento nočního setkání, zatímco její mysl pracovala s neúprosnou přesností hodinového strojku.

U vchodu do Hartleyovského sídla ji na okamžik zdržel podomní prodavač kartáčů. Muž s úsměvem příliš širokým na tu ranní hodinu jí nabízel „výběr nejlepší anglické štětiny, madam, pro vlasy, pro boty, pro koně či gentlemana“. Irene si jej beze slova změřila pohledem. Prodavač zaváhal, uklonil se a pokračoval dál. Za takového dne nebyla ani drobná náhoda skutečně bez významu.

Před branami se pak Irene nenápadně rozhlédla. Byl to sotva znatelný pohyb – letmý pohled přes rameno –, ale stačil jí k rozpoznání téže postavy, která ji sledovala již od předešlého večera. Muž v šedém plášti, příliš nehybný, než aby byl náhodným kolemjdoucím.

"Miss Lockwoodová," přivítal ji sluha Jonathan se svým obvyklým kamenným výrazem, když vstoupila do haly. Jeho hluboko posazené oči však zářily neobvyklým intelektem, který se příčil jeho služebnické roli.

"Doufám, že mě Vaše paní očekává," pronesla Irene hlasem dostatečně hlasitým pro uši případných posluchačů.

Jonathan se lehce naklonil vpřed, jakoby chtěl upravit kobereček pod Ireninými nohama. V tom okamžiku mu z rukávu vypadl na zem složený dopis.

„Odpusťte mou nešikovnost, madam,“ zašeptal, když se shýbal, aby jej zvedl. Když jí obálku podával, jejich prsty se na okamžik setkaly – a Irene ucítila, jak jí do dlaně nenápadně vkládá ještě jeden, menší lístek.

„Dopustil jsem se omylu,“ pokračoval, se sklopenýma očima a hlasem téměř neslyšným. Obálku držel obráceně, jakoby v roztržitosti. „Měla být doručena paní Cavendishové.“

Irene ji převzala beze slova. Papír byl těžký, kvalitní – klasická papetérie z Dover Street. Jakmile Jonathan odešel, otevřela dopis. Nebyl osobní, ani romantický. Obsahoval seznam hostů připravovaného banketu na ministerstvu kolonií, s několika stručnými poznámkami tužkou u tří jmen.

Jedno z nich – sir Archibald Seton – bylo přeškrtnuto, a vedle něj někdo rukou dopsal:

„zůstat v ústraní do 17. března“

Irene chvíli zírala na řádky před sebou. Byla to pouhá náhoda? Nebo přesně mířený vzkaz?

V novinách The Times se následující den objevila nenápadná poznámka mezi inzeráty a oznámeními o změnách lodních jízdních řádů:„Ministerstvo kolonií připravuje večer při příležitosti přijetí nových projektů v oblasti Indie. Přítomen má být i sir Oliver Radcliffe a zástupci zahraničních delegací.“Irene přejela očima článek dvakrát, pak jej opatrně vystřihla a vložila do knihy s názvem Cestopis po Bengálsku.

Odpoledne, při cestě zpět z návštěvy knihkupectví v Piccadilly, znovu spatřila muže v šedém plášti. Tentokrát byl blíž. Stál pod obloukem u Green Parku a díval se přímo na ni. Když se jejich oči střetly, ani necouvl. Jen pozvedl klobouk a zmizel v mlze.

Večer, když procházela chodbou k hlavnímu schodišti, zaslechla tichý hovor vycházející z kuchyně. Jonathan mluvil plynule a tiše – ale to, co říkal, nebylo pro uši obyčejného sluhy. Zmínil „klíč ve třetím sloupci“, „transpozici podle námořního signálu“ a jméno, které Irene donutilo zpomalit dech:„Whitmore“ .

Až když odešel, přistoupila blíž a vzala do ruky pohár, který nechal stát. Na okraji zůstala čára inkoustu. Kdysi by to přešla. Ale teď už ne.

Po návratu do svého pokoje vytáhla složený lístek, který jí kdysi dal Duvallé. Znovu si jej prohlédla. V koutku byla mikroskopickým písmem vetkaná čísla. Zprvu se zdála náhodná, ale teď, s tím, co slyšela, dostala nový význam.

Jonathan není jen sluha. Byl vyškolen. Kryptograf? Námořník? Zrádce? Spojenec?

Irene se posadila ke stolu a začala zapisovat. Ne slova – ale rytmus. Zaznamenávala kadenci hovoru, intonaci slov, pořadí jmen. Postupně, velmi pomalu, se před ní začala rýsovat mapa sítě – ne jen jednotlivci, ale spojení mezi nimi. Jména jako Hartleyová, Whitmore, Duvallé... a teď i Jonathan.

A nad tím vším otázka:Kdo z nich ví, že hra začala?

Kapitola šestá: Exploze a iluze

Kapitola šestá: Exploze a iluze

Budova Ministerstva kolonií zářila do nočního Londýna jako lucerna na hraně propasti. Její osvětlená okna se blyštěla v mlze jako oči podivného tvora a dav černých kočárů, který ji obklopoval, jen posiloval dojem, že se zde koná něco výjimečného – a snad i nebezpečného.

Irene Adlerová, vystupující pod jménem slečny Lockwoodové, přicestovala se zpožděním. Její společnost tvořil inspektor Hayes ze Scotland Yardu – vysoký muž s prošedivělými licousy a pohledem, který byl ostražitý jako pes po výstřelu. Nabídl jí rámě a ona je přijala s přirozenou grácií, modré hedvábné šaty jí splývaly kolem boků jako voda z alpského ledovce.

„Pamatujte, slečno Lockwoodová,“ zašeptal jí Hayes pod vousy, zatímco je uváděli do přeplněné přijímací haly, „dnes večer pouze pozorujte. Žádné improvizace.“

„Ovšem, inspektore,“ odpověděla klidně, ale koutky úst jí mimoděk cukly. Když už něco, pak byla mistryní improvizace.

Dav diplomatů, poslanců a lidí s vlivem se pohyboval prostorem jako šachové figury na velké společenské partii. Irene rychle zachytila známé tváře. Sir Archibald Seton u stolku s brandy. Baronesa von Stein se zlatým vějířem. Ale její pozornost spočinula na jednom muži – Sir Edmund Veysey .

Ten muž byl popelavý ve tváři, s očima, které se vyhýbaly světlu, a prsty, které se třásly, když si přebíral sklenku šampaňského od služebníka. Nervozita? Vina?

V devět hodin a třicet minut, když těžké hodiny v předsálí odbíjely půl, přišla první rána.

Lustr, monument z broušeného českého skla, explodoval s ohlušujícím třeskem. Sklo zasypalo taneční parket jako ledová sprcha. Hosté začali křičet. Pár dam omdlelo, jiní se vrhli k východu.

Druhá exploze udeřila sotva o několik vteřin později. V oknech v přízemí se rozletěly tabulky jako papír. Kouř a zmatek pohltily sál jako vlna.

Ale Irene se nehýbala. Pozorovala.

Tři věci jí okamžitě uvízly v mysli jako trny:

– Sir Edmund Veysey  se nesnažil uniknout. Místo toho se protáhl postranní chodbou, kterou obvykle využívali úředníci.

– Lionel Hartley , zbledlý jako plátno, křičel na sluhu: „Zachraňte modrou složku!“ – očividně mu na obsahu záleželo víc než na vlastním životě.

– A Jonathan , věčný stín u dvora lady Hartleyové, mizel v hustém kouři – ale ne k východu. Směřoval stejným směrem jako Veysey.

Irene se nezaváhala ani na okamžik. Zatímco ostatní ztráceli hlavu, ona šla po svém cíli.

Veyseyho našla v malé kanceláři na severním křídle. Dveře byly pootevřené. Stůl prázdný. Na zemi leželo rozbité pero, inkoust ještě nestihl zaschnout. A v rohu místnosti – masivní trezor s otevřenými dveřmi .

Irene zapochybovala. Veysey byl příliš opatrný na to, aby trezor ponechal otevřený. A přece – přistoupila.

Uvnitř byla pouze jediná složka. Černý obal, na kterém stálo: „Operace Teutonic – KAPITULACE“ . Když jej otevřela, našla jen prázdné listy. Žádné mapy. Žádné jména. Jen chladná prázdnota.

Zaznamenala pohyb. Otočila se – a spatřila Rafaela Duvallého .

„Nemáte ponětí, do čeho se mícháte,“ procedil mezi zuby, oči rozšířené, kabát potrhaný, jak se prodíral troskami.

Popadl ji za paži a táhl ven.

„Pusťte mě!“ zasyčela, ale další výbuch je přinutil k poklusu.

„Teď ne!“ štěkl. „Jinak tady oba zůstaneme pod omítkou!“

Chodby byly jako střeva raněného zvířete – tmavé, hořící, plné prachu. Irene i Duvallé přeběhli úzký ochoz, kde cihly praskaly pod nohama. Nakonec je výbuch vyhodil sklem okna ven – přímo na vydlážděný dvůr za ministerstvem.

Na okamžik zůstali ležet v mlze a stínech.

Pak Duvallé vstal, tvář zakalená popelem, a zasyčel:

„Teď už chápete? Váš špionážní kabaret je jen maska. Veysey je loutka. Ostatní tahají za nitky – ve stínech.“

Irene mu chtěla odpovědět, ale ztuhla.

Na protější straně ulice, zcela netknutý zmatkem a výbuchem, kráčel klidným krokem Charles Whitmore , známý francouzský diplomat. V ruce nesl koženou aktovku – nápadně vypouklou.

A v té chvíli Irene konečně pochopila.

Operace Teutonic nebyla britská. Nebyla ani ruská. Byla evropská. A to, co se dnes odehrálo, byl jen první akt ve větším dramatu.

Z ministerského dvora Irene nakonec odvezl nenápadný drožkář Cestou mlčela. Město za okny působilo až nepřirozeně klidně.

Doma v Chelsea Irene shodila šaty prosáklé prachem a popelem a na chvíli se posadila k oknu. Její ruce, obvykle tak jisté, se mírně chvěly. Z čajové konvice, kterou připravil někdo z domácnosti, stoupala tenká linka páry jako vzpomínka na večerní kouř.

Spala neklidně a krátce. Ráno přišlo jako návštěva bez pozvání – s příliš ostrým světlem a novinami, které s přehnanou důstojností líčily „nešťastný incident v nižších kancelářích ministerstva kolonií“.

Ale ona věděla, že to byl jen klam. Jen závoj.

Jak se večer přiblížil, Irene provedla všechny obvyklé rituály – změnila účes, vyměnila šperky, oblékla se jednoduše. Nikoho nesměla upoutat, až vyrazí. Krátce po jedenácté zhasla lampu, nechala okno pootevřené a sklouzla do temnoty.

Mlýn na Lambethu.  Neexistovala lucerna, která by osvětlila tu cestu důvěrněji než ticho ulice. Pod nohama jí křupalo štěrkové nábřeží Temže a ze stínů se ozývalo jen to, co si představovala – šelest hadrů, zasyčení páry z kanálových poklopů.

Když dorazila ke starému mlýnu, jeho silueta stála proti tmavému nebi jako zčernalý zub. Kolo bylo dávno nehybné, zarostlé mechem, voda v mlýnském náhonu klidná a hladká jako sklo. Nikdo ji nečekal.

A přesto... byla pozorována.

Ozvalo se zaskřípání – ne dřeva, ale kůže. Pak úder. Rychlý, dutý.

A z mlhy vystoupila postava, hubená, s tváří ukrytou za šálou. Muž v kabátě s vysokým límcem. Z rukávu mu vypadl zrezivělý revolver, ale ten skryl zpět – ne jako hrozbu, ale jako připomínku.

„Vy jste ona?“ zašeptal.

„Záleží na tom?“ odpověděla Irene klidně.

Muž se ušklíbl. „Jdete pozdě. Ale ne tolik, aby se věci nedaly ještě napravit.“

Z vnitřní kapsy vytáhl malý notýsek – ne větší než dlaň – a položil ho na rezavé kolo mlýna. Byl mokrý, ale stránky byly čitelné. Na první z nich: Seznam jmen . A pod nimi: plán přepravy – Southampton – Marseille – Kalkata .

„Toto,“ řekl muž, „není jen o Anglii. Je to síť. Chobotnice. A jedno chapadlo už ví, kdo jste. Pokud nepřijdete na další schůzku... odřízne vás.“

Irene se nadechla, ale otázku nestihla položit. Muž se otočil, a než se její slova zformovala, už mizel v kouři.

Zůstala stát. Sama. S notýskem a tikajícími hodinami uvnitř hlavy.

Kapitola sedmá: Ruské stopy

Kapitola sedmá: Ruské stopy

Mlha se toho večera vznášela nad Temží jako špinavý závoj, těžký a vlhký, usedající na dlažební kostky nábřeží jako neviditelná plíseň. Plynové lampy vrhaly žlutavé světlo, které zanikalo v šedém moři dýmu, a z přístavních lodí zněly tlumené výkřiky a klení námořníků. Nad hladinou řeky se nesl ostrý pach uhlí a rybího tuku.

Irene Adlerová kráčela pomalu, rozhodným krokem, směrem k nenápadné budově s kamenným portikem, na němž skromně stálo „Kontinentální bankovní společnost“. Její černý kabát byl na ramenou lehce orosen, a v kapse držela pevně malý šekový sešit, jehož obsah mohl – jak věděla – otřást samotnými pilíři britského impéria.

O necelé tři hodiny dříve, v úzké komůrce nad doky, kde staré trámy stropu byly pokryty sazemi a kde se v rohu kývala petrolejová lampa, se setkala s Jonathanem – bývalým námořním kryptografem a nyní mužem na hraně svědomí. Místnost páchla solí, voskem a něčím neurčitým, co připomínalo staré mapy a vlhké lodní kufry.

„Podívejte se na tohle,“ šeptal Jonathan, jehož tvář v mihotavém světle vypadala starší, vrásčitá a unavená. Jeho prsty – kdysi jisté a pevné – se teď mírně třásly, když ukazoval na řadu čísel v poznámkovém sešitě. „Platby jdou z Curychu do Petrohradu, ale v německé měně. A vždy – naprosto vždy – týden po zmizení dokumentů z ministerstva.“

Irene přejela prstem po poznámce napsané na okraji jedné stránky. Inkoust byl čerstvý, ale písmo neobratné:„Projekt Sleipnir – fáze druhá dokončena.“

„Sleipnir,“ zamumlala tiše. „Osmínohý kůň severských bájí. Jak příhodné pro námořní projekt.“

Venku v dálce za oknem zahoukal remorkér a stěny komůrky se slabě zachvěly. Irene si uvědomila, že drží v rukou něco, co nebylo jen důkazem. Byl to klíč.

Nyní, když stanula před kamennou fasádou banky, odolávala nutkání rozhlédnout se přes rameno. Ulice byla prázdná, jen ve stínu vchodu protějšího domu stál poslíček, který si neobratně balil cigaretu. V dálce cinkl zvonek tramvaje, která se ztratila ve mlze.

O několik minut později, v zcela jiném světě – mezi mahagonovými obklady, hedvábnými závěsy a tlumeným šelestem žurnálů – Irene nenápadně proklouzla do kuřáckého salonku Carlton Clubu. Vzduch tu byl těžký kouřem z havanských doutníků a vůní koňaku.

Sir Edmund Veysey seděl v křesle u krbu, jehož uhlíky tlumeně žhnuly. Byl nehybný, téměř jako socha. Jeho tvář klidná, s výrazy aristokratické lhostejnosti, které ve skutečnosti maskovaly schopnost rozhodovat o životech zcela bez emocí.

„Sir Edmund,“ oslovila ho tiše Irene, usedajíc bez vyzvání naproti němu. Vzala si čas, než promluvila znovu. „Myslím, že zapomínáte, komu sloužíte.“

Muž pozvedl obočí, aniž by se usmál. V jeho očích bylo cosi tvrdého – zrcadlo člověka, který mnoho ví a málo sdílí.„Miss Lockwoodová, jak překvapivé. Nebo bych měl říkat... slečno Adlerová?“

Irene sebou nehnula, ale uvnitř se jí na okamžik sevřel žaludek. Její tvář však zůstala klidná, jako by jen poslouchala nepodstatný drb.

„Zdá se, že jsme si navzájem odhalili tajemství,“ pronesla lehce.

Sir Edmund se naklonil vpřed, jeho oči se zaleskly, jako by právě zahlédl svou kořist.„Proč myslíte, že jsme Vás nechali tak dlouho pátrat?“ řekl tiše. „Sledovali jsme Vás od chvíle, kdy Vás ten hlupák Lestrade najal. Dokonce i ten teatrální Francouz – Duvallé – byl náš test.“

Z náprsní kapsy vytáhl obálku, podal ji Ireně a pohodlně se opřel. Papír byl kvalitní, pečeť neporušená. Irene jej otevřela a spatřila svůj vlastní dopis – adresovaný inspektoru Hayesovi. Popisovala v něm svá podezření, všechno. Všechno.

„Vaše schopnosti nás… fascinují,“ pokračoval Sir Edmund. „Přidejte se k nám, slečno Adlerová. Váš talent by byly řádně oceněn. A odměněn.“

V kuřáckém salonku nastalo ticho, které narušoval jen slabý tikot mosazného hodinového strojku na krbové římse. Irene pomalu vstala. Její stín se roztáhl na tapetované zdi a v mihotavém světle připomínal černého anděla.

„Jste si jist, Sire Edmunde,“ pronesla ledovým tónem, „že jste tím, kdo zde nabízí podmínky?“

Sir Edmund se lehce pousmál, ale nic neřekl. Jeho oči ji následovaly, když se otočila a odkráčela chodbou s takovou důstojností, že si několika členové klubu dokonce vstali, aby uctili dámu, aniž věděli, kdo je.

Venku, v nočním chladu, kde pára z jejího dechu mizela v měkkém oparu plynových lamp, se Irene Adlerová poprvé od začátku tohoto případu cítila skutečně živá.Hra pokračovala. Jenže pravidla se právě radikálně změnila.

Kapitola osmá: Maska hraběnky

Kapitola osmá: Maska hraběnky

Londýn, říjen 1896

Večerní mlha, jež se jako závoj spustila nad Mayfair, ztlumila zvuk kočárů a obalila světla plynových lamp do snového oparu. V honosném domě na Mount Street, za ozdobným kovaným portikem a dveřmi s mosazným klepadlem ve tvaru gryfa, se odehrávalo shromáždění, které by samo o sobě vydalo za událost sezóny — nebýt jeho podivného složení hostů.

Salon hraběnky Eleonory de Vigny zářil tím zvláštním světlem, které vzniká, když se střetává příliš mnoho svíček s příliš mnoha tajemstvími. Zrcadla, rozmístěná po stěnách jako stráže, odrážela mihotavé plamínky a vytvářela iluzi většího prostoru — i více očí, které pozorují.

Irene Adlerová — nyní hraběnka Helena von Riesenberg — vstoupila do přeplněné místnosti s lehkým úsměvem, jenž byl směsí ladné společenské přívětivosti a výpočtářské přesnosti. Její tmavě rudé šaty s vysokým sametovým límcem ji obepínaly jako zbroj. V hedvábných vlasech se zaleskla jediná jehlice s perlou. Čeština, kterou občas pronesla s jemným přízvukem, dodávala její osobnosti na výlučnosti.

„ Ma chère comtesse ,“ vítala ji hraběnka de Vigny, elegantní postava v šedé krajce, s polibkem na obě tváře. Její rty se Ireniných lícních kostí dotkly lehce jako motýlí křídla, ale její oči zůstaly chladné. „Váš příjezd do našeho ubohého Londýna je pro nás ctí.“

„Londýn má mnoho tváří, madame,“ odpověděla Irene s dokonale hraným přízvukem a úklonou hlavy. „Ale ubohý  bych mu neříkala. Spíše… vzrušující.“

Zatímco pronesla tato slova, její oči klouzaly po místnosti. Pozorovala úhledně upravené gentlemany a dámy s ledovým půvabem. Poznala tři členy Dolní sněmovny, jednoho námořního důstojníka v civilu a — což bylo nejzajímavější — několik tváří, které znala z policejních záznamů jako příslušníky kontinentálních radikálních kruhů. Jeden z nich, s monoklem a nevýraznou tváří, připomínal hledaného Heinricha Vosslera, který zmizel po bombovém útoku v Mnichově.

Večeře probíhala jako dokonale sehrané divadlo. Mísy s uzeným lososem, zvěřinový paštika i drobné dortíky se nesly s ladností a tichým šustotem stříbra a porcelánu. Hudba harfy v pozadí zněla jako šeptající hlas minulosti.

Když se hosté přesunuli k hudbě a kartám, a služebnictvo se tiše vytratilo jako stíny, Irene využila okamžiku zmatku a proklouzla vedlejším výklenkem. Zrcadlo, které zakrývalo úzkou chodbu, za sebou potichu přivřela. Její kroky na mramorové dlažbě byly sotva slyšitelné.

Instinkt — a letité zkušenosti — ji vedly k nenápadným dveřím na konci chodby. Byly těžké, dubové, s klíčovou dírkou otřenou od častého používání. S mírným zavrzáním povolily.

Zde, v suterénním prostoru mezi sudy s vínem, opřenými portréty a čalouněním čekajícím na renovaci, zaslechla tlumený, ale pravidelný zvuk. Klapot. Stroj.

Postoupila vpřed a ocitla se ve stísněné místnosti, osvětlené jen lucernou zavěšenou na hřebíku. Dva muži — jeden vysoký a hřmotný, druhý šlachovitý s vousy — obsluhovali tiskařský lis. Ruce měli začernalé od inkoustu a u pasu každý z nich nesl krátkou dýku.

Na stole vedle stroje ležely stohy letáků.„KRVAVÉ BOHATSTVÍ IMPÉRIA“  „PRAVDA O KOLONIÁLNÍCH ZLOČINECH“

Z papíru stoupala čerstvá vůně tiskařské barvy, smíšená s odérem sklepní vlhkosti.

Irene se chtěla opatrně stáhnout, ale její pohled padl na schránku na dopisy. Byla kovová, zcela obyčejná, avšak pečlivě organizovaná. Jeden dopis, pečlivě složený, nesl pečeť s písmenem „S.“  a řadu čísel pod ní. Její oči se zúžily. Námořní kód — složený z identifikačních čísel plavidel a dat přistání. Znala ten systém. Znala jej příliš dobře.

Vtom ztuhla. Za jejími zády se ozvaly kroky.

„ Ma chère hraběnko ,“ ozval se známý hlas hraběnky de Vigny, zbarvený tenkou linkou napětí, „zdá se, že jste se ztratila. To se cizincům v našem labyrintu stává.“

Irene se pomalu otočila. Její tvář nesla výraz mírného zmatku, dokonale zahraný.„Ach, madame, vaše domácnost je tak okouzlující, že jsem se nechala unést její krásou. A tyto staré sklepy — jak romantické!“

Hraběnčiny oči, obvykle neproniknutelné jako pokovené sklo, si ji nyní prohlížely s jinou energií. Byly to oči šelmy, která zavětřila pohyb v křoví.„Ano,“ odpověděla pomalu. „Romantické. A někdy… nebezpečné. Pojďme zpět k ostatním, než nás pohltí temnota.“

Když spolu stoupaly po schodech, Irene cítila, jak jí dopis s podivným podpisem „S.“  pálí pod rukávem. Jeho papír, stlačený proti jejímu předloktí, byl hmatatelnou připomínkou toho, co právě získala.

Klíč k záhadě byl nyní v její moci — ale za jakou cenu?

Kapitola devátá: Zkouška ohněm

Kapitola devátá: Zkouška ohněm

Londýnský podzimní déšť bubnoval na olověná okna opuštěné továrny v Limehouse, jako by se nebe snažilo smýt hříchy ulice pod ní. Vzduch uvnitř byl těžký, nasycený vůní oleje, rzi a něčeho starého, čemu se nelze dát jméno — směs potu, práce a zapomenutého neštěstí.

Irene Adlerová, nyní v roli Heleny von Riesenberg, stála v polostínu. Záře jediné lucerny nad vchodem vrhala její siluetu na popraskanou omítku. Na protější straně místnosti seděl muž, jehož pověst se k ní donesla dávno předtím, než ji oslovil.

Rafael Duvallé, štíhlý, skoro průsvitný v záři cigarety, která mu pomalu doutnala mezi rty, seděl na sudě s nápisem „PRACH – NEOTVÍRAT“. Jeho rysy byly ostré, skoro geometrické, jako by ho příroda stvořila z úhlů místo masa. Kouř mu stoupal k stropu a vytvářel obrazce, které se zdály mít vlastní zlověstnou logiku.

„Takže slavná hraběnka,“ pronesl, aniž by zvedl oči od nože, který metodicky brousil o černý kámen. Zvuk kovu klouzajícího po brusivu připomínal skřípění per na nekonečně dlouhém dokumentu.

Jeho hlas zněl jako škrábání křídy na tabuli – suchý, pronikavý, nepříjemný.

Irene, stojící naproti němu v kabátci z temně modrého sametu, pokrčila rameny s nenuceností, kterou v sobě mohla mít jen žena zvyklá hrát mnoho rolí.

„Sláva je relativní pojem, pane Duvallé. Stejně jako pravda.“

Za nimi někde skřípl plech – možná vítr, možná krysa, či někdo méně hbitý, ale o to nebezpečnější. Zdi továrny, kdysi hlučné svědci lidské píle, nyní mlčely, pokryté pavučinami a čmáranicemi, které tu zanechali jiní návštěvníci — zloději, snílci, anarchisté.

Náhle se muž zvedl. Jeho pohyb byl překvapivě plynulý, téměř taneční, jako když se had vysmekne ze stínu. Pevným stiskem ji uchopil za paži a přitáhl k jedné z úzkých okenních tabulek.

Venku, na dvorku, osvíceném jen poblikávající lucernou u rezavého plotu, stál mladý muž. Měl pytel přes hlavu a ruce svázané za zády hrubým motouzem. Déšť mu stékal po kabátě, ale on se ani nepohnul.

„Policista Collins,“ zašeptal Duvallé Ireně do ucha. Jeho dech byl chladný, voněl po tabáku a švestkové pálenky. „Chudák z Whitechapelu. Myslíte, že si zaslouží zemřít?“

Irenin dech zůstal klidný, ačkoli uvnitř ní tepalo srdce jako podzemní tiskárna připravující manifesty.„Každý život má svou cenu. Otázkou je, kdo je ochoten zaplatit.“

Duvallé se zasmál — byl to zvuk prázdného sudu, do kterého někdo uhodil pěstí.„Dobrá odpověď. Ale slova jsou levná. Dokažte to.“ Podal jí revolver. Zbraň byla těžká, stará, a přesto se leskla, jako by ji právě vyňal z vitríny.

To nebyl test krutosti. Ne. To byl test důvtipu. Irene to poznala dřív, než si sama stačila položit otázku. Každý tah byl past, každé slovo váha v rovnováze.

Zvedla zbraň s jistotou, namířila — a vystřelila do vzduchu. Výstřel se ozval s tichou ozvěnou, která se ztratila v hřmění deště.

„Marná práce,“ řekla chladně. „Tento člověk nic neví. Je to pouhý hlídkař. Proč zabíjet ovci, když můžete lovit vlky?“

Duvallého oči — šedé a kalné jako voda Temže u Bermondsey — se rozzářily.„A jakého vlka byste lovila vy, hraběnko?“

„Toho, který se skrývá v Guildhallu,“ odpověděla Irene. Právě v tu chvíli zaslechla za sebou slabý útržek rozhovoru — dva muži probírali nadcházející ples. Jejich hlasy byly opatrné, ale výrazy příliš samozřejmé. A přitom si mysleli, že šeptají.

Následující noc, ve stínu mezi loděnicemi a mostem Tower Bridge, když nechala „náhodou“ uniknout policejního úředníka Malcolma Greye — s Hayessovým tichým, téměř nepostřehnutelným souhlasem — Duvallé uznal její cenu.

„Moji lidé vás budou kontaktovat,“ pronesl, když ji doprovázel do temné uličky, kde stála její černá drožka se zataženými závěsy. Jeho hlas byl nyní jiný — ne snad měkčí, ale opatrnější.

V té chvíli, když tiše prošla jeho opuštěnou kanceláří — místností s loupající se omítkou, vybledlým portrétem Napoleona a starou Remingtonkou bez pásky — jí pohled padl na roztrženou obálku s německou známkou.

Uvnitř, i když dopis nesl stopy spěšného zničení, zůstal čitelný fragment:

"...korunovační dar pro Wilhelma musí být doručen před zimním slunovratem..."

Irene si jej pomalu přiložila k nosu. Inkoust. Ale pod ním... ještě něco. Slaná pachuť. Střelný prach? Možná. A nebo... krev?

Pohlédla na hodinky. Bylo za čtvrt jedenácté. Guildhallský ples měl proběhnout za sedm nocí. A co bylo tím „darem“ — to teprve musela zjistit.

Kapitola desátá: Dvojí hra

Kapitola desátá: Dvojí hra

Podzimní jitro roztrhané větrem od Docklands přineslo s sebou šum lodních sirén a vůni spáleného uhlí. Plynové lampy podél Chelsea Embankment jen mdlým světlem probleskovaly skrz šedý závoj, a kočáry zanechávaly na mokré dlažbě klikaté stopy.

Irene Adlerová stála před zrcadlem ve svém bytě ve čtvrtém patře, z něhož byl výhled na stromy zahrady, zčernalé deštěm. V krbu tiše praskal oheň a odrážel se v leštěném skle toaletního stolku. Dvě otevřené skříňky před ní působily jako výkladní skříň dvou osudů: v jedné jemné francouzské parfémy a šperky hodné hraběnky von Riesenberg, v druhé drsné kožené rukavice a prostý náhrdelník z olova – znak odhodlání a tichého vzdoru.

„Kdo vlastně jste, madam?“ zeptala se Mary, její mladá služebná z Norfolku, která stála opodál s šaty v náručí – jedněmi z tmavě modrého sametu, druhými z hrubé hnědé látky, jakou nosily ženy od doků.

Irene se usmála a sáhla nejprve po náhrdelníku. „Dnes, má drahá, jsem obě. A žádná.“

Venku pod okny zrovna projížděl prodavač uhlí, jehož hlasitý křik a rytmické bouchání lopatou do vagónu dotvářely Londýn takový, jaký jej znala – hlučný, unavený, tajemný.

Dopoledne strávila v budově Admirality, kde vysoké stropy a tichý krok stráží vytvářely atmosféru disciplinovaného strachu. Byla tu jako dokonalá konzervativní šlechtična, oděná v šedé hedvábí s ozdobou z nefritu, připomínající spíše východní aristokratku než vídeňskou dámu.

Ve studené přijímací síni se zájmem naslouchala výkladu o nových námořních předpisech a mezi tím vkládala nenápadné otázky ohledně bezpečnostních opatření v Guildhallu. Její hlas byl klidný, ale záměr neúprosný.

Inspektor Grayson, jehož uniforma byla vždy bez poskvrny a vousy ostříhány na délku dle předpisu, ji sledoval zpoza brýlí, které si neustále leštil hedvábným kapesníkem.

„Vaše zájmy jsou… neobvyklé pro dámu vašeho postavení,“ poznamenal, když ji zastavil v jedné z vedlejších chodeb, kde starožitné mapy visely podél stěn jako připomínky britské slávy.

„Vídeňský dvůr má své zvláštnosti, inspektore,“ odpověděla Irene s ledovým úsměvem. „A my, šlechtičny, jsme zvyklé dbát na bezpečnost.“

Grayson přimhouřil oči, jeho ústa se sevřela do linie bez humoru.„Ano. Zvláště když jedna z nich byla viděna v doprovodu jistého… Rafaela Duvallého.“

Irenin srdeční tep se nezrychlil – alespoň ne navenek – ale její mysl se ihned rozběhla. Kdo ji mohl vidět? Jonathan, ten všetečný sluha z Limehouse? Nebo snad sám Veysey, jehož schopnost být neviděn byla téměř nadpřirozená?

Odpoledne, tentokrát v převleku dělnice, v šátku a plášti pokrytém moučným prachem, se setkala s Duvallém v hospodě U Černého koně  – místě, které pamatovalo dny, kdy zde diskutovali stávkující námořníci i anarchisté z East Endu. Temná místnost voněla po pivu, uzeném mase a čemsi zatuchlém, co se drželo v závěsech jako staré předsudky.

Duvallé seděl u stolu pod oknem, které někdo zběžně zazátkoval novinami Daily Chronicle . Na dřevěný stůl položil plán Guildhallu, jeho prsty byly umaštěné inkoustem a v očích mu planul ten druh zápalu, který člověk buď obdivuje, nebo se ho bojí.

„Vera, můj drahý,“ šeptal, jako by jméno bylo talismanem, „dnes večer ti svěřím tajemství, které ti změní život.“

Ukázal na nákres velké hodinové skříně – precizní, s měděnými závěsy a bohatou ornamentikou.

„Tento ‘dar’ od královny Viktorie pro ministra bude naším poselstvím. Uvnitř je prostor přesně pro naše účely.“

Irene se naklonila blíž, jako by byla fascinována, přestože v jejím mozku se otáčela kolečka rychleji než ozubená soukolí zmíněných hodin. Hodinová skříň – to bylo dokonalé. Dar od panovnice prošel vždy bez prohlídky. A přesto právě tam by mohla být smrt v přestrojení.

Když se vracela domů, na chvíli zastavila u knihkupectví na rohu Petty France, kde si v odrazu výlohy povšimla pohybu. Někdo ji sledoval. Postava v tmavém plášti, stojící nehnutě u lampy.

Příliš vysoký na Graysona. Příliš štíhlý na Veyseye. A přesto tam byl – přítomen, klidný, nesdělující.

Irene pokračovala v chůzi, aniž by změnila rytmus kroku. V hlavě se jí mísila slova z hospody, plán skříně, Graysonův pohled a stín v mlze.

Věděla jen jedno: hodiny odbíjely. A Guildhallský ples byl již pozítří.

Kapitola jedenáctá: Královský gambit

Kapitola jedenáctá: Královský gambit

Londýnské doky se topily v ranní mlze, jež se valila mezi stožáry lodí a řadami skladišť jako neklidný duch dávno mrtvého přístavu. Dřevo nábřeží, věčně vlhké a pokryté jemným filmem řas, klouzalo pod kroky každého, kdo se odvážil na jeho neudržované prkna. V dálce skřípěla kladka a ozval se výkřik námořníka, jinak však panovalo ticho přerušované jen útržky zvuků – kapající voda, houkání parníků, šelest krysy, která zmizela pod pytli cukru.

Irene Adlerová kráčela s pevným krokem, zabalená v tmavém kabátě, jehož límec měla vytažený až k bradě. V kapse jí tiše spočívaly dva dokumenty – jeden, pečlivě padělaný plán Guildhallu, s několika klíčovými chybami ve značení únikových tras, a druhý, dopis adresovaný inspektoru Graysonovi. Ten jediný list papíru mohl zničit mužovu pověst, jeho postavení i naději na budoucnost.

„Jonathan mi řekl, že jste měla nápad,“ ozval se náhle hlas z temného rohu skladiště číslo 17. Dřevěná vrata se lehce pohybovala v ranním větru a vrhala strašidelný stín přes podlahu. Rafael Duvallé vystoupil z mlhy jako přelud. Jeho oči, temné a lesklé, zachytily i to skrovné světlo, které se prodralo mezi prkny – a zářily v pološeru jako oči kočky na lovu.

Irene poklekla, aniž by se ohlédla, a rozložila falešný plán na vlhkou podlahu. Inkoust lehce rozmazal okraje linií.

„Guildhall má nové bezpečnostní opatření,“ vysvětlovala klidně, ukazujíc prstem na smyšlené strážní stanoviště. „A ruský velvyslanec přijíždí o den dříve. Jeho ochranka prohledá každý kout, každou puklinu.“

Duvallé se zamračil, jeho ruka ztuhla na pažbě revolveru skrytého pod kabátem.

„Rusové? To měl být náš spojenec!“ zavrčel a odvrátil pohled k prasklině ve zdi, kterou právě proletěla osamocená vrána.

„Přesně proto musíme počkat,“ naléhala Irene. „Vím, že bomba je již v hodinové skříni. Ale pokud ji odpálíme až ve chvíli, kdy bude velvyslanec přítomen… dosáhneme dvojího účinku. Nejen britský ministr padne – ale i ruská důvěra v britskou bezpečnost.“

Duvallého výraz se proměnil; jako by v jeho mysli náhle vznikl obraz chaosu, který by následoval. Naklonil hlavu a zasmál se tichým, suchým smíchem.

„Vera, někdy mi připadáte téměř... geniální.“

Na podlaze skladiště se myš vynořila z pod pytle s uhlím a opatrně přeběhla ke stěně. Duvallé si jí ani nevšiml. Očarován výhledem na rozvrat, nevnímal, že Irene už vstává a její boty se tiše vzdalují, krok za krokem, jak mizí v mlze.

Měla ještě jeden úkol – a nebyl o nic bezpečnější než manipulace s výbušninami. Musela zajistit, aby inspektor Grayson dostal svůj „dárek“.

O několik hodin později, v těžce provoněné kanceláři Scotland Yardu, inspektor Grayson usedl k pracovnímu stolu. Na parapetu stál zažloutlý šálek s čajem, který už dávno vychladl, a na stěně visela mapa Londýna posetá špendlíky. V rohu místnosti tikaly nástěnné hodiny – tiché, neúprosné.

Anonymní obálka byla bez razítka. Grayson ji otevřel, přičemž mu sklouzl pohled na jméno adresáta. Poznal své vlastní písmo. Ruka, která jej napodobila, musela být mistrná.

Jeho tvář zbledla, když se zadíval na přiložené doklady – výpisy ze švýcarského účtu, kopie platebních příkazů, datovaných přesně. Důkazy byly nepopiratelné.

„To je… to není možné,“ zamumlal pro sebe a jeho ruka se zachvěla. Listiny v prstech šustily jako listí ve větru před bouří.

Ve stejnou chvíli, v temné kavárně Le Pavot noir  u přístavu, Jonathan – nervózní, neoholený, a se zažloutlými prsty od inkoustu – předával Ireně další objev. Dýmka mu visela v koutku úst, aniž by si všiml, že už dávno vyhasla.

„Grayson není jen podplacený,“ šeptal. „Je to dlouholetý německý agent. Tyto účty vedl již od roku 1889.“

Kavárna byla téměř prázdná, jen jeden stařec s psem u nohou v rohu popíjel čaj a předstíral, že spí. Irene, zahalená v šále, si prohlížela dokumenty s ledovým klidem. Její prsty se ani neotřásly, když obracela stránku.

„To vysvětluje mnohé,“ pronesla. „Ale proč by Němci podporovali anarchisty?“

Jonathan pokrčil rameny. „Možná nechtějí atentát. Možná chtějí jen chaos. Chaos, který by ospravedlnil jejich... zásah.“

Irenin pohled ztuhl. Slova padla tiše, ale měla váhu železa.

„Projekt Sleipnir ,“ zašeptala. „Není to jen špionáž. Je to casus belli .“

Venku začal padat déšť. Nejprve opatrně, pak s větší razancí. Kapky bubnovaly na okenní tabulky, stékaly po skle jako stíny prchajících myšlenek. Bouře se blížila – ne jen v Londýně, ale i na mapě Evropy.

Irene věděla, že má jen hodiny na to, aby zabránila katastrofě, která by mohla navždy změnit tvář kontinentu.

Kapitola dvanáctá: Krvavé révové víno

Kapitola dvanáctá: Krvavé révové víno

Salon hraběnky Eleonory de Vigny zářil onoho večera jako drahokam zasazený do černého sametu londýnské mlhy. Z vysokých oken nebylo vidět nic než stíny plynových lamp, rozostřených vlhkostí vzduchu. Uvnitř však vládl opulentní lesk – křišťálové lustry odrážely měkké světlo stovek svící, jejichž plameny tančily ve vzduchu přesyceném parfémem růží, santalu a šeptaných intrik.

Irene Adlerová vstoupila tiše, a přesto s nenucenou elegancí, v šatech z tmavě zeleného sametu, jejichž odstín připomínal mořské hlubiny – hluboké, zrádné, nepředvídatelné. Její přítomnost vzbudila zájem, ale žádný rozruch. Znalci věděli, že největší síla tkví v neokázalosti.

První, koho spatřila, byl inspektor Grayson, opřený o krbovou římsu. Jeho obvykle sebejistý postoj byl tentokrát narušen – v záhybech jeho čela se zračil stín nedávného otřesu. Když ji zahlédl, jeho oči se rozšířily v němém varování, jaké nosívali vyšetřovatelé na prahu odhalení.

„Inspektore,“ oslovila ho hlasem, jenž zněl dostatečně hlasitě, aby jej zaslechli nejbližší hosté, a přitom tónem lehce ironickým, „jak zajímavé vás zde vidět. Obvykle se přece vyhýbáte… vínům z kontinentu.“

V podtextu jejích slov se chvěl stín výsměchu. Podala mu dopis, nenápadně, jakoby mu nabízela program večerního koncertu. Graysonovy oči přejížděly po dokumentu, jehož písmo – drobné, účetní a chladné – zaznamenávalo pravidelné platby v německých marech od berlínského obchodního domu.

„To je…“ začal, ale Irene ho s ledovým klidem přerušila.

„Důkaz? Ano, myslím také. Zvláště když ten dům vlastní bratranec německého námořního ministra.“

Okolní šepoty umlkly – jako když orchestr náhle ztichne těsně před úderem tympánu. Do salonu vešel Sir Edmund Veysey, vysoký, vyzáblý muž s bradkou jako z portrétu z doby královny Viktorie. Jeho přítomnost vyvolala vlnu uctivých pozdravů a Irene cítila, jak se napětí v místnosti zhustilo jako vzduch před letní bouří.

„Má drahá hraběnko,“ oslovil ji Veysey s úsměvem, který by se na jiné tváři jevil jako zdvořilý, ale zde připomínal škleb kata, „jak krásné vás vidět. A jak vhodné – právě jsem obdržel pozvání do Postupimi. Možná byste měla přijet se mnou. Německé dvory ocení ženu vašich… schopností.“

Jeho slova zůstala viset ve vzduchu jako dýka bez pohybu, ostrá jen svou přítomností. Irene mlčela. Slova nejsou vždy nejostřejší zbraní.

V tom okamžiku se od stolu s nápoji ozval hlas, jehož akcent byl pro její ucho stejně dobře známý jako tóny nebezpečí. „Ale my bychom Vás tu měli tak rádi, hraběnko. Nebo bych měl říkat… slečno Adlerová?“

Salonem proběhl šokovaný šepot, jako když poryv větru zachytí záclony a odhalí výjev, který měl zůstat skryt. Rafael Duvallé stál klidně u stolku, s číší temně rudého vína v ruce. Jeho oči – šedé, ledové – zářily nebezpečným porozuměním.

„Víte,“ pokračoval tónem téměř přátelským, „byl bych uražen, kdybych nebyl tak… ohromen. Dvojitý agent, který obelstil nás všechny.“ Zvedl číši, její temná hladina se zaleskla jako krev. „Na Vaše zdraví. Jste příliš zajímavá na to, abych Vás nechal zabít.“

Jakoby na znamení, zazněl v rohu salonu zvuk rozbitého skla – mladá služebná upustila láhev révového vína. Vůně fermentovaných hroznů se mísila s napětím ve vzduchu. V nastalém zmatku se Irene sehnula a z podlahy nenápadně zvedla malý pergamenový svitek, pečlivě ukrytý pod sklenicí.

Rozvinula jej ve stínu závěsu:

„Projekt Sleipnir – fáze třetí. Britské loděnice musí být zničeny před březnem. Ruské diverze v Indii odvedou pozornost. Wilhelm souhlasí s rozdělením sfér vlivu.“

Ireniny oči se zúžily, její rty se zachvěly v náznaku úsměvu. Věděla všechno, co potřebovala. Karty byly rozdány. A její eso právě změnilo hru.

O dvě hodiny později L ondýnský expres, zabalený v černém dýmu a kovových stínech, mířil k pobřeží. Ve vagónu první třídy seděla Irene a držela v ruce klíč od bankovního sejfu v Curychu – ten samý, který během vinného incidentu vytáhla Graysonovi z kapsy s dovedností kapesního zloděje a důstojností operní primadony.

Za okny ubíhala krajina jako stín, občas přerušený mihotáním lamp nebo vzdáleným světlem majáku. Vlak zahoukal – hluboký, melancholický tón, který prořízl noc jako šachová věž obranou linii.

Některé hry se totiž nehrají jen na jedné šachovnici. A Irene Adlerová právě udělala svůj další tah.

V přístavu v Calais, zahalená postava v námořnickém plášti sledovala, jak loď směřující do Švýcarska mizí v mlze. Ruka pokrytá vybledlým tetováním kotevní kotvy se natáhla po telegrafním přístroji ve služební boudě.

Zpráva zněla prostě:

„Sleipnir ohrožen. Adlerová míří k Vám.“

Kapitola třináctá: Stíny nad Curychem

Kapitola třináctá: Stíny nad Curychem

Curyšské jezero, klidné jako hladina starobylého zrcadla, se třpytilo pod říjnovým sluncem, jehož paprsky pronikaly skrze řídkou mlhu a kreslily zlaté čáry na kamenné nábřeží. Irene Adlerová kráčela svižným krokem po nábřeží Quai du Mont-Blanc, její postava působila v záplavě ranního světla jako obraz vyňatý z impresionistického plátna – elegantní a záhadná.

V kapse jejího kabátu tiše cinkal klíč od sejfu číslo 317. Byl to právě ten klíč, který před týdnem vyňala s chirurgickou obratností z kapsy inspektora Graysona – gesto stejně drzé jako mistrné. Vítr, co vál od hor, byl ostrý jako břitva a nesl s sebou vůni sněhu, který se už jistě usazoval na štítech Alp.

Na chodníku pokrytém spadaným listím postávali novináři s kulichy staženými hluboko do čela, kavárenské holuby klovali do kůrek croissantů a zvonice svatého Petra odbíjela desátou. Vše vypadalo poklidně, až na napětí, které se vznášelo kolem Irene jako neviditelný dým.

„ Gnädige Frau, Sie wünschen? “ oslovil ji úředník za mřížovaným přepážkovým okénkem, jehož čočky brýlí zachycovaly světlo takovým způsobem, že v nich její obraz vypadal jako stín na vodní hladině.

Irene mu podala klíč s přirozenou důstojností a bez jediné známky nervozity:„ Ich möchte mein Fach öffnen, bitte. “

Následný proces ověření totožnosti byl spíš ceremonií než skutečnou kontrolou. Úředníci zde byli vycvičeni dívat se jen tam, kde bylo žádoucí. A klientka ve špercích, jejichž hodnota by mohla financovat malou revoluci, rozhodně patřila k těm, kterým se nekladou zbytečné otázky.

Uvnitř bezpečnostní schránky nalezla přesně to, co očekávala. Svazek dokumentů svázaných černou stuhou spočíval vedle malé, pečlivě opracované dubové krabičky, jejíž mosazné kování zářilo jako nově vybroušená zbraň.

Na prvním listu byl vytištěn přehled pravidelných převodů mezi Curychem, Paříží a Petrohradem. Irene pohledem spočívala na jednotlivých částkách – vždy 50 000 franků, vždy první středu v měsíci.

„ Projekt Sleipnir – fáze platební, “ šeptla si. Její prst klouzal po sloupci čísel, dokud nezakotvil u poznámky nadepsané: „Pro C.W. – zvláštní příplatek za březnové dodání.“

C.W. – Charles Whitmore.

Když vyšla z chladné trezorové místnosti, kde i vzduch měl příchuť železa a ticha, očekával ji tentýž úředník. Tentokrát v ruce třímal úzkou obálku.

„ Verzeihung, gnädige Frau, “ pronesl s pokorným výrazem. „ Dies kam gestern für den Herrn mit dem Fach 317. “

Irene si obálku převzala a letmým pohledem zkontrolovala zadní pečeť. Karmínový vosk a reliéfní znak ruského námořního ministerstva – dvouhlavý orel s mečem v jedné a žezlem v druhé pařátu – se na slunci zatřpytil jako kapka krve na sněhu. Pro všechny zúčastněné byl tento znak výmluvnější než jakýkoli podpis.

Kavárna U Tří korun , do níž záhy zamířila, ležela v boční uličce a pyšnila se reputací diskrétního podniku, kam chodívali postarší bankéři, aby v tichu zhodnotili svět. Když Irene usedla k malému stolku u okna, míjela ji servírka v černé uniformě s krajkovanou zástěrou – a na stěnách visely rytiny ze starého Bernu, jakoby kavárna chtěla ubezpečit své hosty, že čas zde plyne pomaleji.

Nalévala si kávu z vysoké porcelánové konvice, když její pozornost upoutal pohyb za sklem. Muž u protějšího stolu – klobouk nízko do čela, kabát sevřený až ke krku. Nebyl nijak nápadný, a přece se jí žaludek stáhnul. Už ho viděla. Před týdnem. Nádraží v Calais.

Přítmí kavárny najednou zhoustlo. Dopis, který měla ukrytý v podšívce kabátu, se jí zdál těžší. Ne váhou papíru, ale tím, co představoval.

Byla to hra, jistě. Ale tentokrát ne špionážní partie v salónu nebo na diplomatickém večírku. Tentokrát šlo o něco hlubšího – o samotné přežití Britského impéria. A možná i o její vlastní.

Kapitola čtrnáctá: Pařížské tango

Kapitola čtrnáctá: Pařížské tango

Paříž na sklonku léta roku 1896 tepala životem jako klavír v rukou Liszta. Ulice se leskly po odpolední přeháňce a odrážely světla plynových lamp, zatímco povozníci s kabáty přehoděnými přes rameno hlasitě hvízdali na drožkáře. Právě do tohoto víru vkročila Irene Adlerová, nyní známá jako paní Hélène d’Aubignyová, vdova po vlivném průmyslníkovi z Lyonu. Její kočár se zastavil před jedním z nejexkluzivnějších salonů na Rive Gauche, jehož mohutné dveře z tmavého dřeva rámovaly dvě lucerny z mosazi, zářící jako oči starého draka. Nad vchodem, vyryto téměř neviditelnou rukou mistra ryteckého umění, se skvěl zlatý znak: písmeno „W“, nenápadně, ale neklamně svědčící o tom, že dům patří madame de Vougeotové.

„Paní d’Aubignyová, quelle surprise!“ zvolala hostitelka s líčenou srdečností, tisknouc Irene k sobě a líbajíc ji na obě tváře. Její oči – šedé a ostré jako střep porcelánu – přitom v mžiku přejely Irenin šat od Wortha až k patám. „Váš zesnulý manžel byl ve své době legendou. Jak smutné, že nás opustil tak náhle.“

Irene sklonila hlavu s hereckou přesností, jíž by záviděla nejedna tragédka z Comédie-Française. „Ano, smrt si nevybírá. Ale můj muž vždy říkal, že madame de Vougeotová pořádá ty nejlepší večírky v celé Paříži. Nemohla jsem odjet, aniž bych se přesvědčila.“

Uvnitř panovala atmosféra orientálního snu – v rohu houpala se ptačí klec s párem šarlatových loriů, zpod baldachýnu tlumeně zněla harfa, a ze salonních krbů se linula vůně jasmínového dřeva. Mezi postavami v uniformách a večerních róbách procházeli sluhové s podnosy jako lodě plující oparem parfémů a doutníkového kouře.

A tam – u černého křídla, na jehož lakovaném povrchu se odrážela světla plynových luceren – seděl muž, kvůli němuž Irene přicestovala: Charles Whitmore. První tajemník britského velvyslanectví, oblečený do tmavě modrého fraku, právě cosi šeptal drobné tanečnici v karmínových šatech. Její smích připomínal cinkot sklenky o sklenku.

„Ah, la petite Clarisse,“ pronesla madame de Vougeotová, sledujíc Irenein pohled. „Notre étoile montante. Elle danse comme un ange et... elle sait garder les secrets.“

Tři večery po sobě se Irene vracela do salonu. Každý večer přinesl nový ornament konverzace, nový oděv, nové příležitosti. Každý večer se její křídlo přiblížilo ke stolu, kde seděl Whitmore – jako šachová věž postupující k matu. Čtvrtého večera, když Clarisse tančila „Tango de la Luna“ při světle svící a šelestu vějířů, Irene využila momentu. Whitmore odešel k telefonnímu přístroji u zadního schodiště – a Irene přistoupila k tanečnici.

„Váš pohyb je dokonalý, mademoiselle,“ řekla tiše, podávajíc jí vějíř, který údajně upustila. „Jako když vítr hraje s plamenem svíce.“

Clarissiny oči, jinak tak jisté ve výrazu, na okamžik zaváhaly. „Vous êtes trop gentille, madame d’Aubigny.“

„Ne gentille, pouze pozorná,“ usmála se Irene. „Všimla jsem si, jak váš přítel sleduje každý váš pohyb. To není pohled pouhého obdivovatele umění.“

Tanečnice sklopila pohled. „Monsieur Whitmore est un homme très… attentif.“

„A právě takoví muži bývají nejnebezpečnější,“ poznamenala Irene a s naprostou nenuceností nechala upadnout kapesníček, aby se spolu mohly sehnout. „Někdy totiž jejich pozornost směřuje... jinam. Třeba k dokumentům, které ukrývají tam, kde bije srdce.“

Clarisse ztuhla. „Qu’est-ce que vous voulez dire?“

„Jen že bych ráda spatřila, co tak fascinuje našeho britského přítele. A víte přece, že paní d’Aubignyová štědře odměňuje důvěru.“

Dalšího večera, když Whitmore zamířil na schůzku s ruským vojenským atašé, Irene se v přítmí schodiště setkala s Clarisse. Společně vkročily do pracovny v prvním patře – místnosti s tlumeným světlem lamp a portrétem odalisky, za nímž se ukrýval sejf.

„Mais dépêchez-vous!“ šeptala tanečnice nervózně.

Irene otevřela sejf s lehkostí zkušené ruky. Uvnitř se nacházely námořní mapy, seznamy posádek, výkresy konstrukcí. Ale její oko – přesné jako skalpel chirurga – okamžitě poznalo nesrovnalosti. Měřítka neseděla. Lodní trupy byly zakresleny s nepatrnými, ale zásadními chybami.

„Padělky,“ zašeptala. „Velmi dobré… ale přesto padělky.“

Z chodby zazněly kroky. Clarisse zbledla. „C’est lui! Il revient!“

Irene bleskurychle uzavřela sejf a vtiskla Clarisse do ruky prsten s rubínem. „Řekněte, že jste hledala dárek. A pamatujte – paní d’Aubignyová nikdy nezapomíná na své přátele.“

Na schodišti se potkala s Whitmorem. Vcházel, decentně upravujíc manžety. Irene se uklonila s noblesní grácií.

„Monsieur Whitmore, quel plaisir. Právě jsem obdivovala Vaši… sbírku umění.“

Whitmoreovy oči se na zlomek vteřiny zúžily. „Madame d’Aubigny, vous êtes trop aimable. Doufám, že jste našla, co jste hledala?“

„Oh, jistě,“ odvětila Irene, zatímco kolem něho procházela k východu. „Někdy je však překvapivé, co všechno člověk objeví, když hledá něco zcela jiného.“

Venku panovala pařížská noc – čerstvá a plná zvuků. Z vedlejšího dvora se ozvaly housle, v dálce odbíjela desátá hodina. Irene si utáhla šál kolem ramen a zhluboka se nadechla.

Měla teď důkaz. Whitmore byl dvojitý agent. Ale komu vlastně sloužil? A proč by falšoval dokumenty, které měl zřejmě v originále?

Odpovědi, tušila, se skrývaly někde mezi Paříží, Petrohradem a podivným projektem Sleipnir.

A ona je nalezne – dříve, než bude pozdě.

Kapitola patnáctá: Hra na pravdu a lež

Kapitola patnáctá: Hra na pravdu a lež

Velký sál britského velvyslanectví v Paříži zářil onoho večera jako korunovační klenot. Křišťálové lustry, visící z vysokého stropu s rokokovými štuky, odrážely mihotavé světlo stovek svící. Jejich plameny, chvějící se v rytmu valčíku, vrhaly tiché stíny na zrcadlové stěny a obličeje diplomatů, které stejně snadno skrývaly úsměvy i úmysly.

Irene Adlerová, stále v roli vévodkyně Hélène d’Aubigny, se pohybovala mezi hosty s lehkostí přízraku. Její tmavě modré šaty šustily jako suché listí v podzimním parku, zatímco v ruce držela sklenici šampaňského s jistotou herečky, jež zná každé gesto své role.

Charles Whitmore stál u jednoho z oken, které vedlo na terasu s výhledem do velvyslanecké zahrady. Obklopen skupinou francouzských diplomatů, jeho tvář byla dokonalou maskou britské zdvořilosti – chladná, nečtená, neomylná. Jen mírné záškuby v levém koutku úst, takřka nepostřehnutelné, prozrazovaly napětí pod povrchem.

„ Mon cher Whitmore, “ oslovila jej Irene s naprostou lehkostí a dokonalým francouzským přízvukem. „Jaká škoda, že Vaše královna nemůže vidět, jak brilantně reprezentujete svou zemi.“

Whitmoreův úsměv ztuhl jako vosk na podnose. „Vévodkyně, vyznáváte se v politice?“

„Jen jako každá žena, která má oči,“ odvětila Irene a s pohledem, jenž byl víc pozváním než žádostí, ukázala na otevřené dveře vedoucí na terasu. „Mohl byste mě doprovodit na čerstvý vzduch? Tento sál je příliš… dusný.“

Terasou vál jemný vítr, jenž přinášel vůni kvetoucích růží i neklidný závan pařížských ulic. Vzduch byl chladnější než v sále, ale Irene si všimla, že Whitmorovy ruce nejsou chladné – byly vlhké potem.

„Dostali jsme zprávu z Londýna,“ zašeptala Irene, zatímco z rukávu vytahovala složený dokument s červenou pečetí. „Vědí vše. O Sleipnirovi. O vašich švýcarských účtech. O Clarisse.“

Měsíční světlo dopadalo na Whitmorovu tvář, která zbělela jako obnažený alabastr. „To není možné,“ vydechl, ale jeho ruka se znatelně třásla, když se pokusil dokument otevřít.

„Podívejte se na pečeť,“ pokračovala Irene tiše, ale pevně. „A na podpis. Poznáváte ten rukopis, není-liž pravda?“

Whitmorovy oči se zúžily. Pak – náhlý pohyb. Jeho ruka zmizela v saku a vynořila se s revolverem, drobnou a lesklou zbraní, jaké se tajně vyráběly pro šlechtu a špiony.

„Kdo Vás poslal?“ zasyčel. „Hayes? Ten pitomec z Yardu? Nebo snad sám Veysey?“

Irene se nezalekla. Místo toho se zasmála. Tichým, téměř mateřským smíchem, který by snad i umírající utišil. „Ach Charlesi... Opravdu si myslíš, že bych přišla bez pojistky? Jonathan čeká u brány. A pokud se nevrátím do půl hodiny, pošle tvůj milostný dopis Clarisse – ten, kde zmiňuješ své schůzky s ruským atašé – přímo do rukou velvyslance.“

V zahradě na okamžik zavládlo ticho, které rušilo jen šumění fontánky u opěrné zdi. Whitmore zaváhal. V jeho očích se zračil boj mezi rozumem a panikou. A pak – náhlý obrat.

Otočil zbraň a podal ji Irene pažbou napřed. „Vezmi si to. Vezmi si vše. Jen mě nech jít.“

Aktovka, kterou upustil, dopadla na kamennou dlažbu s dutým úderem. Pak zmizel v temnotě zahradní aleje, jeho kroky zněly po cestičce jako údery bubínku při pochodu ztracené armády.

Irene se sehnula a otevřela aktovku. Uvnitř, pečlivě složené mezi poznámkami a mapami, ležel dopis s ruskou císařskou pečetí. Její oči rychle přelétly řádky, které šeptaly pravdu šokující i pro ni:

Drahý Charlesi,Jeho Veličenstvo je potěšeno vaší hrou na obou stranách. Francouzské ministerstvo věří, že pracujete pro ně, Němci si myslí, že jste jejich člověk. Jen my víme, že skutečným cílem je přimět Brity, aby obviňovali Německo, a Němce, aby podezřívali Francii.Až Projekt Sleipnir vstoupí do finální fáze, žádná z těchto zemí nebude věřit ani svým vlastním stínům...

Irene dopis pomalu složila. Celou dobu to byla trojitá hra. A Whitmore? Jen další pěšec na šachovnici, o které si myslel, že ji ovládá.

Z dálky doléhalo tlumené cinkání skleniček, smích hostů a první tóny dalšího tance. Ale pod tou vrstvou hudby se ozývaly jiné zvuky – kroky, dýchání, dech událostí, které se teprve rozběhnou.

Hra pokračovala. Ale nyní, když znala pravidla, mohla konečně začít hrát.

Kapitola šestnáctá: Lov v ulicích Paříže

Kapitola šestnáctá: Lov v ulicích Paříže

Paříž, říjen 1896

Pařížské ulice měly v onu říjnovou noc zvláštní, neklidnou atmosféru – jako by samy kamenné domy, plné staletých tajemství, tušily blížící se bouři. Mlžný opar se zvedal z mokrého dláždění, obepínal plynové lampy a kreslil na fasády domů zubaté stíny, které tančily jako duchové staré Francie.

Irene Adlerová, nyní zbavená převleku vévodkyně a oděná v tmavém cestovním úboru, kráčela rychlým, rozhodným krokem směrem k Seině. Její silueta se na okamžik ztratila mezi prázdnými povozy a ranními stánkaři, kteří už začínali připravovat dřevěné pulty na rybí trh. Podle Clarissiných indicií měl Whitmore právě zde, na břehu řeky, nastoupit do člunu směřujícího k Východnímu nádraží.

„Zastavil se u kavárny,“ zašeptal Jonathan, který se náhle vynořil z temného průjezdu — tak úzkého a nenápadného, že by jeho existence unikla každému, kdo Paříž neznal lépe než vlastní dlaň. Jeho kabát byl vlhký, oči lesklé napětím.

„Vyměnil aktovku s mužem v šedém plášti,“ dodal tiše, zatímco v dálce zabouchaly dveře jakési pekárny.

Irene přikývla, oči upřené před sebe. „Rozděloval riziko. Pravé dokumenty jsou nyní v rukou jeho spojence.“

Dvojice spěchala ulicí Lafayette, kde noční mlha vytvářela přízračné siluety kolem plynových lamp. Starý fiakr, jehož řidič klimbal na kozlíku, míjel jejich kroky s neklidem ospalého zvířete. Nedaleko podloubí spícího knihkupectví stála žebračka, zabalená v potrhaný plášť, ale oči měla otevřené dokořán – jako by vytušila, že se kolem ní odehrává cosi výjimečného.

U mostu Saint-Michel zahlédli Whitmorovu postavu, jak nervózně pokukuje po hodinkách a přešlapuje, jako muž, jenž ví, že každá vteřina může být jeho poslední ve svobodě.

„Diplomatická imunita,“ zamumlal Jonathan. „Jakmile nastoupí do toho vlaku, naše šance...“

Nedokončil větu. Z vedlejší ulice se vynořil kočár tažený párem vraníků. Zastavil s mechanickou přesností přímo před Whitmorem. Z otevřených dveří vystoupil muž v tmavém plášti s kožešinovým límcem a podal britskému diplomatovi bílou obálku — tak banální gesto, a přesto v sobě neslo váhu osudových rozhodnutí.

Irene se rozběhla kupředu, šaty jí plápolaly za patami jako křídla netopýra. Ale bylo již pozdě. Whitmore nastoupil do vlaku právě v okamžiku, kdy se ozval pronikavý hvizd strojvůdce. Když se otočil, aby naposledy pohlédl na pařížské nádraží, jeho oči setkaly s Ireniným pohledem. Úsměv, který jí poslal, nebyl triumfální, nýbrž téměř omluvný — jako by i on byl jen loutkou v něčí větší hře, stejně bezmocnou, jako byla ona.

O hodinu později, když konečně dorazil Scotland Yard, našli pouze Jonathana, jak nervózně přešlapuje na peróně. Z rukávu mu vyčuhovala složka telegramů, a jeho pohled byl zastřený.

„Ujel,“ řekl krátce inspektoru Hayesovi, který přijel s pozdními pařížskými posilami. „Ale zanechal stopu.“

Ta stopa vedla do Whitmorova bytu nedaleko Lucemburských zahrad. Dům s ozdobným kováním, tichý a zlověstný, měl atmosféru místa, kde bylo řečeno příliš mnoho a dokončeno příliš málo. Interiér, který našli, vypadal, jako by jej opustili ve spěchu — na stole zůstala nedopitá sklenice koňaku, v krbu doutnaly poslední uhlíky z hořících dokumentů. Pokoj byl tichý, až na vzdálené cinkání tramvaje, které přicházelo oknem jako vzpomínka na normální život venku.

Ale Whitmore, ať už ve spěchu, či záměrně, něco opomenul. V zásuvce sekretáře, pod vrstvou map a nedopsaných poznámek, ležela námořní mapa kanálu La Manche, na níž byly červeným inkoustem vyznačeny body a data.

„Podívejte,“ zašeptala Irene, ukazujíc na poznámky na okraji. „ HMS Aurora – náhodné přepadení 12. srpna. SS Cornwallis – zmizela 3. září. “ Její hlas byl chladný, ale v očích jí zahořel záblesk poznání. „Všechny lodě převážely náklad pro admiralitu.“

Hayes si promnul čelo. Jeho výraz byl bledý a zamyšlený. „Proč by Rusové nechali přepadávat vlastní lodě?“ pronesl spíš k sobě než k Irene.

Ta pomalu složila mapu, jako by skládala poslední kus skládanky. „Nepřepadávali své lodě, inspektore,“ pronesla tiše. „Přepadávali naše. A dělali to tak, aby to vypadalo jako práce Němců.“

Venku se rozezněly zvony Notre-Dame, ohlašující půlnoc. Zvuk nesl v sobě vážnost starých časů, připomínku světa, který se opakovaně řítí do propasti kvůli pár papírům a pár mužům, kteří věří, že tahají za nitky.

Irene věděla, že Whitmoreův únik do Švýcarska není koncem, ale začátkem nové fáze této nebezpečné hry. A tentokrát budou sázky ještě vyšší. Tentokrát nebude hrát jen proti špionům – ale proti samotným pravidlům.

Kapitola sedmnáctá: Návrat do Londýna

Kapitola sedmnáctá: Návrat do Londýna

Charing Cross ještě zívalo tichou ospalostí, když první vlak dorazil do stanice. Pára se mísila s vůní starého dřeva a čerstvého tisku.  Ulice Londýna, ještě ospalé a nasáklé mlhou, připomínaly těžký sen, z něhož se město jen pomalu probouzí. Pára z lokomotivy se vinula kolem sloupů jako přízrak nevyřčených pravd, zatímco uhlíři na peróně zasmušile mlátili do zbytků žhavého popela.

Inspektor Hayes ji očekával pod hodinami, s tváří zšedlou únavou a nezdarem. Jeho kabát byl nasáklý vlhkostí, kravata povolená, pohled těkal — jako by stále doufal, že Whitmore se vynoří ze stínu a vše bude jinak. Ale Whitmore byl pryč, a to, co zůstalo, byly jen papíry.

Bez jediného slova si předali aktovku. Ruce se na okamžik dotkly — chladné, neosobní gesto.

„Admirál Fisher si přeje, abych vám poděkoval,“ pronesl Hayes tichým hlasem, v němž zaznívalo více porážky než uznání. „A také vás žádá, abyste... zapomněla.“

Irene přikývla s dokonale hraným porozuměním, zatímco její pravice ležela klidně na kabelce, v níž spočívaly pečlivě pořízené kopie těch nejdůležitějších stran. V jejích očích však zablesklo něco jiného — nikoli vzdor, ale plán.

„Samozřejmě. Národní zájem přece musí být na prvním místě.“

Cestou kabrioletem přes Westminster si nemohla nevšimnout plakátů hlásajících Záhadné zmizení diplomatického kurýra  a Ruské válečné lodě v Severním moři . Pouliční prodavači novin se překřikovali na křižovatkách jako racek na skále, a jejich vyvolávání znělo jako ironická ozvěna toho, co sama zažila.

„Extra, extra! Kurýr beze stopy!“

Noviny, ten věrný sluha oficiální lži, již pracovaly na přetvoření pravdy v přijatelnou iluzi. Irene se v koutcích rtů objevil nepatrný úsměv, chladný jako londýnský vítr.

V jejím bytě v Chelsea panovalo nezvyklé ticho. Všechno bylo přesně tam, kde to nechala — zrcadlo mírně nakřivo, záclona pohnutá od závanů z Temže. Ale přesto bylo v místnosti něco jiného. Intuice, ta ženská obdoba šestého smyslu, jí napověděla, že tu někdo byl.

Na stole ležela jediná věc – černá vizitka s vyraženým symbolem okřídleného koně. Papír byl těžký, parfém jemný, ale neodbytný. Na rubu bylo napsáno jedinou větou:

„Budete příště pracovat pro nás? – D.“

Irene vzala vizitku mezi prsty a přidržela ji nad plamenem svíčky. Papír se zvolna kroutil a černal, jako by ho spalovala sama otázka, kterou nesl. Když zbyl jen popel, rozfoukala jej z otevřeného okna — a drobná šedá mračna se rozplynula nad zahradou jako vzkaz, který nebude nikdy doručen.

„Už pro někoho pracuji,“ zašeptala do prázdného pokoje, jehož stěny jí byly svědky i společníky.

Té noci, místo aby spala, seděla u psacího stolu. Z ulice doléhaly tlumené kroky nočních chodců a občasný hvizd policisty. Světlo lampy dopadalo na prázdné listy papíru, které se měnily ve stavební kameny něčeho nového. Irene skládala návrh, který by změnil tvář britské zpravodajské služby. Stránku za stránkou popisovala potřebu centralizované organizace, školení agentů, systému šifer, který by nebyl závislý na náhodných géniích jako Jonathan.

Pero škrábalo do ticha. Hodiny odbíjely druhou ranní.

Když venku začalo svítat, položila pero a přistoupila k oknu. Londýn se probouzel do nového dne, nevědomý nebezpečí, které mu hrozilo za kanálem La Manche. Kolem projížděl mlékařský vůz, v dálce zazněl první zvon z kostela sv. Martina.

„Potřebujeme víc než hrdiny,“ řekla si pro sebe. „Potřebujeme systém.“

A v té chvíli, když první sluneční paprsky dopadly na věž Big Benu a jeho zlatý ciferník se rozzářil v ranní mlze, se zrodila myšlenka, která o deset let později vyústí v založení tajné služby, jež dostane prosté označení MI6 .

Kapitola osmnáctá: Zrození MI6Londýn, říjen 1910

Kapitola osmnáctá: Zrození MI6Londýn, říjen 1910

Mlhavé ráno čtrnáctého výročí Whitmorova útěku zastihlo Irene Adlerovou v kanceláři, která oficiálně neexistovala. Vchod do suterénu Admirality se skrýval za nenápadnými dveřmi vedle výtahu pro doručovací službu. Označený jen drobným číslem 6B, nebudil ve spěchající chodbě ničí pozornost. Uvnitř však dýchala místnost zvláštní směsicí novoty a napětí – čerstvá barva stěn, nezaprášené regály z leštěného dřeva a tiché tikání hodin, které měřily čas něčemu většímu než běžná kancelářská rutina.

Vzduch byl chladný a lehce zatuchlý — suterénní vlhkost se mísila s vůní vosku, čaje a železa. Na stole ležely první spisy nově vzniklé Secret Intelligence Service, pečlivě opatřené čísly a razítky, jejichž inkoust ještě nestihl zcela zaschnout.

„Musím přiznat, madam, že vaše předpovědi byly až děsivě přesné,“ pronesl Winston Churchill, ministr vnitra, jehož mohutná silueta zabírala většinu prostoru před Ireniným stolem. Jeho hlas byl hluboký a hrubý, ale zároveň s náznakem obdivu, jaký si málokdo dovolil projevit naplno. Bubnoval prsty po klobouku, který položil vedle zvláštního stroje — směsi psacího a šicího přístroje, kterou Jonathan před pár týdny představil jako „šifrovací automat“.

Irene, nyní již s několika stříbrnými prameny ve vlasech, pozvedla šálek čaje, jehož jemné aroma earl grey se neslo kanceláří jako ozvěna starých salónů.

„Předpovědi, pane ministře, jsou věcí logiky, nikoli jasnovidectví,“ odpověděla s úsměvem, který nikdy nebyl zcela beze stínu. „Když jsem viděla, jak snadno může jeden muž s diplomatickou imunitou ohrozit bezpečnost impéria, bylo zřejmé, že potřebujeme systém.“

Zatímco hovořila, Churchillův pohled zabloudil ke stěně, kde visela velká mapa Evropy. Červené špendlíky, z nichž každý představoval nově založenou zpravodajskou stanici, tvořily zvláštní obrazec — téměř jako runová značka, kterou dokázali číst jen zasvěcení.

„A tento Váš... systém... bude schopen čelit hrozbám, které přinese nové století?“ zeptal se, ale otázka měla spíše formu výzvy než pochyby.

„Nejsme již v době, kdy stačil bystrý detektiv a věrný doktor,“ odpověděla Irene klidně. „Moderní špionáž vyžaduje kartotéky, analytiky, dešifrovací oddělení. A především—“

Zaklepání na dveře přerušilo její větu. Dveře se tiše otevřely a vešel Jonathan, nyní již s titulem Hlavního kryptografického poradce. Jeho plášť byl posypán drobnými kapkami mlhy, které se v teple místnosti rychle vsakovaly do látky.

V ruce držel dopis.

„Omlouvám se, že přerušuji,“ řekl svým obvyklým, nesmělým hlasem. „Ale tohle přišlo z Paříže. Podle našeho člověka na velvyslanectví.“

Irene rozlomila pečeť — vosk byl temně rudý, téměř jako sražená krev. Z obálky vypadl na stříbrný podnos prsten — těžký, zlatý, s vyrytým písmenem „S“. Dopis chyběl. Žádné vysvětlení. Jen tento němý svědek osudu muže, který před čtrnácti lety zmizel ve švýcarských Alpách.

Churchill se naklonil vpřed, jeho oči se zúžily. „Whitmore?“

Irene zvedla prsten proti světlu. Na okamžik se zdálo, že zlatá plocha písmena vrhá odraz ve tvaru lebky.

„Nebo někdo, kdo nám chce připomenout, že hra stále pokračuje,“ odpověděla tiše.

V tom okamžiku zazvonil telefon — nový vynález, který Jonathan instaloval teprve před týdnem, jehož tiché drnčení znělo v místnosti skoro nepatřičně. Irene zvedla sluchátko a naslouchala. Hovor netrval déle než několik vteřin.

„Právě jsme zachytili šifrovanou depeši z Berlína,“ řekla pak, pokládajíc sluchátko zpět na kolébku. „Německé námořnictvo spustilo loď nové třídy. Pojmenovali ji... Sleipnir.“

Ticho, které následovalo, nebylo tichem konce, ale tichem před začátkem nového kola staré hry. Vzduch zhoustl. Z oken bylo slyšet lodní zvon z doků, jako vzdálené připomenutí, že Londýn nikdy nespí – jen mění svou tvář.  Temže se dole pod okny líně valila, a v doku se kolébaly válečné lodě Jeho Veličenstva jako ocelové přízraky.

„Pane ministře,“ otočila se Irene zpět k Churchillovi, „zdá se, že naše práce právě začala.“

Churchill přikývl a mlčky si bral klobouk. Jeho oči se na okamžik zdržely na prstenu, který Irene ukládala do šuplíku mezi další záhady, jež čekaly na své rozluštění.

A tak, zatímco se v kanceláři 6B opět rozhostilo ticho, první — a přísně utajená — šéfka analytického oddělení MI6 usedla ke stolu, aby pokračovala v psaní historie — historie, o níž se svět nikdy neměl dozvědět.

Table of Contents

Kapitola první: Zmizelé tajnosti náročnictva

Kapitola druhá: Návštěva ze Scotland Yardu

Kapitola třetí: Zapomenutá dcera impéria

Kapitola čtvrtá: Varování anarchisty

Kapitola pátá: Oči ve stínu

Kapitola šestá: Exploze a iluze

Kapitola sedmá: Ruské stopy

Kapitola osmá: Maska hraběnky

Kapitola devátá: Zkouška ohněm

Kapitola desátá: Dvojí hra

Kapitola jedenáctá: Královský gambit

Kapitola dvanáctá: Krvavé révové víno

Kapitola třináctá: Stíny nad Curychem

Kapitola čtrnáctá: Pařížské tango

Kapitola patnáctá: Hra na pravdu a lež

Kapitola šestnáctá: Lov v ulicích Paříže

Kapitola sedmnáctá: Návrat do Londýna

Kapitola osmnáctá: Zrození MI6Londýn, říjen 1910