Tomáš Dubský

Falešná hra Irene Adler

Prolog: Tajemná stopa

Část první: Dopis neznámého

Londýn, říjen 1896

Tmavé vody Temže odrážely světla plynových lamp, které stály podél nábřeží jako strážci z bronzu, ovinutí mlžným příkrovem. Vzduch voněl deštěm a uhlím, jak už to v říjnovém Londýně bývá, a mezi cinkotem povozy a odměřenými kroky nočních chodců se ztrácelo cvakání podpatků ženy ve tmavém plášti.

Irene Adler se vracela z večerního představení v Královské opeře – titulní role v Normě jí stále zněla v uších, jako by orchestr nikdy neutichl. Kabina fiakru, který ji vysadil u rohového domu v Bloomsbury, byla vyhřátá, ale chodník už chladl – studený kámen jí proklouzával podrážkami jako stín vzpomínky.

Dům, ve kterém bydlela, byl cihlový, s tmavě zelenými okenicemi a třemi úzkými patry, typická městská rezidence dámy, která si potrpěla na pořádek, ale nikoli na okázalost. V předsíni to vonělo voskem, suchým levandulovým prachem a starým dřevem. Jak stoupala po schodech, šustily její šaty z tmavého hedvábí jako listí v zahradě zapomenutého podzimu.

U paty schodiště čekala její služebná, drobná dívka s ruce složenýma na bílém zástěře, a s výrazem, který naznačoval, že i ta nejmenší odchylka od běžného večerního pořádku je hodná zaznamenání.

„Přišel dnes večer, madam,“ řekla tiše a podala jí stříbrný tác s jediným dopisem. „Bez razítka. Podstrčili ho pod dveře.“

Irene se zastavila na druhém schodu. Zůstala stát, jako by se v místnosti ochladilo. Zvedla obálku – byla z hrubého, levného papíru, poněkud pomačkaná, jako by ji někdo svíral v propocené dlani. Nebyl to ten typ papíru, který používala její společnost, přátelé nebo obchodní partneři.

Rozlomila voskovou pečeť, v níž nebyl žádný erb, jen nedbalý otisk prstu, a rozvinula list. Rukopis byl chvatný, nervózní – inkoust byl místy rozpitý, jako by autor psal s nožem u krku nebo v pohybujícím se vlaku.

„Madam Adler,

Edward Vexley je mrtev. Neptejte se proč. Jen vězte, že to, co věděl, stálo za víc než jeden život.

Neznámý (který si přeje zůstat naživu)“

Prsty se jí sevřely kolem papíru. Edward Vexley. To jméno jí projelo pamětí jako závan chladného vzduchu. Bankéř, muž s očima jako šedé ocelové mince a rukama, které nikdy nelhaly. Pomohl jí před lety – diskrétně, tiše – když ji jeden z jejích bývalých obdivovatelů vydíral starými dopisy. Nikdy za to nic nechtěl. Jen přátelství.

A teď byl po smrti.

„Kdy?“ zeptala se služebné ostřeji, než zamýšlela. Slova jí vyklouzla dřív, než si uvědomila, že hlas jí zní tvrdě.

Dívka ucouvla o půlkrok. „Pán Vexley? Včera se o tom šeptalo v City. Říkají, že nehoda. Pád z okna.“

Zvenčí, za oknem jejího obývacího pokoje v patře, stékal déšť po skle jako slzy. Zaslechla vzdálené odbíjení hodin – jedenáct úderů. Londýn už spal, nebo alespoň předstíral, že spí.

Irene pohlédla na dopis znovu. Slovo nehoda jí znělo v hlavě dutě. V tomhle městě, kde každý úsměv mohl být přetvářka a každá ruka v rukavičce svírala dýku, bylo slovo nehoda spíš přívětivým závojem přes pravdu. Londýn měl vynikající smysl pro eufemismy.

„Připravte můj černý kabát,“ řekla tiše. „A pošlete pro fiakr.“

Služebná beze slova zmizela, zatímco Irene se ještě jednou dotkla dopisu – jemně, jako by se bála, že se rozpadne. V krbu zatím dohasínalo dřevo, a místnost se ponořila do polostínu.

Večer, který začal áriemi, končil tichem, v němž se šeptalo o smrti.

Část druhá: Muž, který věděl příliš

O den dříve, Scotland Yard

Na rohu Victoria Embankment a Derby Gate, kde Temže tiše klouzala kolem zdí jako stín státní moci, stála ponurá budova Scotland Yardu. Dešťové kapky bubnovaly do oken kanceláře ve druhém patře, jejíž stěny byly obloženy dřevem tmavým jako stará krev a vzduch nesl nádech papíru, vosku a tabákového kouře.

Detektiv William Melville seděl za svým dubovým stolem, masivním jako trezor, a přejížděl bříškem prstu po hraně bankovky, kterou mu právě podal mladý úředník z Bank of England. Na sobě měl černý plášť, pod ním vestu z hrubé vlny, a jeho obličej s říznutými rysy připomínal sochu, kterou někdo vytesal z klidného, ale tvrdého kamene.

„Tohle je třetí tento měsíc,“ pronesl Melville s hlubokým, zastřeným hlasem. „A stejně dobré jako ty předchozí.“

Úředník, nervózní mladík s bledou tváří a červenými skvrnami na krku, přikývl. Jeho boty byly stále mokré od mlhy u Cornhillu a kabát měl potřísněný sazemi z omnibusu.

„Dokonalé,“ přiznal. „Až na tohle.“ Jemně ukázal na okraj bankovky, kde byl vidět nepatrný kaz – drobné přerušení v pravidelném vzoru linkování, skoro neviditelné lidskému oku. „Tiskařská vada. Stejná u všech.“

Melville sáhl do zásuvky, vytáhl těžkou mosaznou lupu a přiložil ji k místu, na které mu muž ukázal. Oči mu zúžila soustředěnost, jako by se snažil proniknout do srdce papíru.

„Je tam,“ zamumlal. „Stejná chyba. Tentýž původ.“ Opřel se do židle, která zaskřípala starým dřevem. „Gang. Profesionálové. A někdo je kryje. Někdo s přístupem.“

V rohu místnosti postával konstábl s poznámkovým blokem, tiše jako nábytek. Pršelo mu na klobouk, než vešel, a na podlaze po něm zůstávala vlhká stopa.

Melville se obrátil k inspektoru Higginsovi, postaršímu muži s bílými vousy, který seděl opodál a právě si zapaloval dýmku.

„Kdo měl Vexleye na starosti?“ zeptal se Melville. Ve vzduchu se okamžitě rozhostilo napětí.

„Inspektor Druscovich,“ odpověděl Higgins a vyfoukl oblak kouře. „Tvrdí, že to byla sebevražda.“

Melvillovy oči, dosud klidné, se náhle zostřily.

„Druscovich,“ zopakoval, jako by převaloval to jméno v ústech. „To je ten, co si loni koupil nový dům v Notting Hillu? Za cenu, která přesahuje jeho dvacetiletý plat?“

Úředník zbledl. Sklopil oči a sevřel bankovku v prstech.

„Nemůžu vám to potvrdit,“ zamumlal. „Ale pan Vexley říkal, že něco objevil. Něco, co nemůže svěřit Yardu. Chtěl to řešit přes nás. Interně.“

Melville si pomalu složil bankovku a zasunul ji do složky, která už obsahovala dvě další – pečlivě zajištěné šňůrkou, jak se to dělalo při vyšetřováních, jež zasahují příliš vysoko, než aby mohla být vedená otevřeně.

Za okny se zvedla mlha a zakryla lampy jako závoje na pohřbu. Dole na ulici přecházeli lidé se sklopenými hlavami, kabáty přitažené k tělu, deštníky se chvěly v nočním větru. V dálce odbíjel Big Ben – těžký, smutný tón, jaký se ozývá při popravách v Toweru.

„Dobrá,“ řekl Melville. „Tak začněme tím, kdo měl důvod Vexleye umlčet. A pak se podíváme, kdo si tiskne vlastní pravdu – po stovce liber za list.“

Irene vstupuje do hry

Kapitola první: Dáma s francouzskými manýry

Londýn, říjen 1896

Zrcadlo v Irenině šatně odráželo ženu, která už nebyla Irene Adler. Tmavé vlasy, pečlivě upravené do přísného drdolu, oči podtržené jemnou linkou, ústa stíněná do tvaru, který nebyl ani zdaleka její přirozený úsměv. Na prsteníku levé ruky se leskl široký zlatý prsten – symbolický důkaz jejího vdovství.

V místnosti panovalo napětí, které se vpíjelo do stěn potažených francouzským hedvábím a do nábytku, jenž pamatoval lepší časy. Tmavě zelené závěsy propouštěly jen úzké proužky světla z plynových lamp na ulici. Vzduch voněl po růžové vodě a ohořelém knotu.

„Madame Elise Duvall,“ pronesla Irene do prázdna a pomalým pohybem sklonila hlavu, jako by se klaněla neviditelnému publiku. Přízvuk byl dokonalý: tenký, ale zřetelný nádech pařížské výslovnosti, který získala během svých let v opeře.

Dveře šatny se otevřely a dovnitř vklouzla Sophie, její věrná služebná. V rukou držela dopisní papír s pečetí.

„Poslední detail, madame.“ Podala jí dopis. „Doporučení od pana Lefévra z pařížské numismatické společnosti. Říkal, že to přesně odpovídá vašim… potřebám.“

Irene rozlomila pečeť a přelétla očima řádky plné lichotek o „výjimečném vkusu Madame Duvall“. Úsměv jí hrál v koutcích úst.

„Dokonalé.“

Sophie se nervózně zašklebila. „Madame, já…“

„Mluv, Sophie.“ Irene odložila dopis a upravila si límec.

„Tohle je příliš nebezpečné. Ti muži – když zjistí, kdo doopravdy jste—“

„Právě proto to musí být dokonalé.“ Irene otočila hlavu a její oči v potemnělém světle lampy připomínaly čepel. „Edward Vexley zemřel, protože odhalil jejich tajemství. A já nehodlám dopadnout stejně.“

Sál Christie's byl přeplněn bohatými obchodníky a aristokraty, jejichž hlasy vytvářely ustavičný hukot. Křišťálové lustry visely vysoko nad hlavami shromáždění jako ztuhlé rampouchy a světlo, které vrhaly, se lámalo na stříbře táců a zlacených okrajích katalogů. Na stěnách visely oleje mistrů, každý z nich očíslovaný, každý z nich někomu říkal: patři mi, nebo aspoň můžeš zkusit.

Irene – nyní již zcela Madame Duvall – se pohybovala s lehkostí, která přitahovala pohledy. Její černé hedvábné šaty šustěly při každém kroku, ale nikdo by nepoznal, že pod spodničkou měla přišitý malý notes. Její parfém, slabý závan fialek a ambry, jako by předcházel jejímu kroku.

Aukčník zvedl do vzduchu bankovku. „Vzácné platidlo z roku 1887, limitovaná edice Bank of England. Vyvolávací cena padesát liber.“

Irene zvedla vějíř, aby zakryla úsměv. Bankovka byla padělek – a ne zrovna dobrý. Ale právě proto ji potřebovala.

„Šedesát,“ pronesla klidně.

V sále se ozval šepot. Muž po její pravici – vyzáblý, s prošedivělými kníry – na ni pohlédl.

„Sedmdesát,“ zabručel.

„Osmdesát.“ Irene ani nezvedla oči.

Muž se naklonil blíž. „Madame, ta bankovka nestojí víc než čtyřicet.“

„Pro znalce možná ne,“ odpověděla s lehkým nádechem pobavení. „Ale já nekupuji papír. Kupuji příběh.“

Muž – jak se brzy ukázalo, bankéř Alistair Cox – se na ni zadíval s novým zájmem.

„Madame Duvall, že?“ Pokynul číšníkovi, aby jí přinesl šampaňské. „Myslím, že bychom si měli promluvit. Znám lidi, kteří by ocenili váš… vkus.“

Irene pomalu přikývla. První ryba byla na háčku.

Rozhovor s Coxem

V zadní místnosti jednoho z nejstarších pánských klubů v Mayfair, za dveřmi potaženými červenou kůží a pod portrétem bývalého lorda kancléře, seděli Irene a Cox u mahagonového stolku. Na stěnách visely meče, tesáky i paroží, jak se slušelo na klub gentlemanů, kteří se rádi tvářili jako kolonialisté i doma.

Cox jí nabídl doutník. Irene ho zdvořile odmítla.

„Jste sběratelka, madame. Co vás přivedlo k tak… neobvyklým kouskům?“

„Můj zesnulý manžel obchodoval s uměním,“ řekla Irene. „A já se naučila, že skutečná hodnota není v tom, co je oficiální. Ale v tom, co je vzácné.“

Coxův úsměv byl jako škvíra v ledu. „Možná byste měla potkat mého přítele. Muže, který shromažďuje velmi zajímavé reprodukce.“

„To zní úžasně.“ Irene napila se šampaňského. „Jak se jmenuje?“

„To vám řekne sám.“ Cox vytáhl vizitku. „Zítra v šest. Klub Zlaté pero. Zeptejte se na pana Carra.“

Když Irene opouštěla aukční síň, cítila, jak ji někdo pozoruje. Otočila se – ale chodba byla prázdná. Jen odlesk světla v zrcadle, který mohl být čímsi… nebo někým. U východu zadrnčelo sklo, jak jej nešikovně minul poslíček nesoucí tác s vínem. Vzduch venku byl těžký, plný kouře z plynových lamp a vzdálených hřebců na dlažbě.

Sophie měla pravdu. Byla to hra. A jediná chyba by znamenala konec.

Kapitola druhá: Návštěva v nechvalně známém klubu

Londýn, listopad 1896

Londýn se tonul v podvečerní mlze, když Irene Adlerová – nyní dokonale vtělená do role Madame Elise Duvall – vystoupila před neokázalou budovou klubu The Golden Quill. Fasáda působila uctivě staromódně, ale těžké dubové dveře a muž s rozbrázděnou tváří u vchodu naznačovali, že uvnitř se odehrává něco zcela jiného než spořádané pití čaje.

„Vaše pozvání, madame?“ zeptal se vrátný hlubokým hlasem, když k němu Irene přistoupila.

Irene vytáhla vizitku od Alistaira Coxe a podala ji muži s ledovým úsměvem. „Pan Carr na mě čeká.“

Vrátný přimhouřil oči, ale po chvíli pokynul hlavou. „Druhé patro, salónek u schodů.“

Z místnosti za ním se ozvalo zastřené zachrchlání a krátké zacinkání sklenky o porcelánový talířek. Irene vstoupila s jistotou profesionální herečky, která zná scénu ještě předtím, než do ní vkročí.

Vstup do klubu připomínal přechod do jiného světa. Těžké závěsy pohlcovaly zvuk, vzduch byl prosycen vůní drahého tabáku a koňaku, a světlo plynových lamp vrhalo na stěny pohyblivé stíny. Irene si všimla, že většina hostů sedí v oddělených koutcích, hovoří potichu a občas vymění podezřelé balíčky.

Mramorové sošky nymf v rozích salonu sledovaly návštěvníky s výrazem, který mohl být stejně dobře výsměšný jako varující. Z gramofonu v hlavním sále zněly tlumené tóny valčíku, což působilo jako podivná ironie – hudba k tanci, a přesto se nikdo nepohnul.

Setkání s Joem Carrem

Joe Carr, muž s pečlivě zastřiženým plnovousem a drahým, ale nevkusným oblekem, ji už očekával u stolu v rohu. Povstal s přehnanou galantností.

„Madame Duvall! Tak vy jste ta slavná sběratelka, o které mi Cox vyprávěl.“

„Slavná?“ Irene se zasmála, zatímco usedala. „To by bylo příliš velké slovo. Spíše… vášnivá.“

Carr se šibalsky usmál. „Vášně jsou drahá záležitost. A já mám něco, co by vás mohlo zajímat.“

Opatrně vytáhl z vnitřní kapsy saka plochou etui. Uvnitř ležela bankovka – na první pohled stará libra šterlinků, ale Irene okamžitě poznala padělek. Byl to tentýž vzor, jaký viděla v Christie’s, jen kvalitnější.

„Vzácné koloniální platidlo,“ řekl Carr se hvězdami v očích. „Velmi omezená edice.“

Irene vzala bankovku do rukou a předstírala, že ji zkoumá. Papír byl hladký, tisk ostrý – téměř dokonalý. Tohle je dílo mistra, pomyslela si.

„Úchvatné,“ zašeptala s nádechem obdivu. „Kolik?“

Carr se zakřenil. „Pro vás, madame, dvě stě liber.“

Irene se zasmála, jako by to byla vtipná hra. „Dám vám čtyři sta.“

Carrův úsměv ztuhl. Nikdy předtím nepotkal někoho, kdo by nabízel dvojnásobek požadované ceny.

„Vy… vážně?“

„Samozřejmě.“ Irene sklonila hlavu. „Kvalita si zaslouží ocenění.“

V dálce skřípěly schody, jako by po nich kráčel někdo těžkým krokem. Na chvíli se ozvalo zakašlání a Irene zachytila útržek rozhovoru – zmínka o „těch nových z tiskárny“.

Sledovaná

Z vedlejšího stolu ji pozoroval muž s pronikavýma očima a bledou tváří – Charles Ludwig, padělatel, jehož génius se skrýval za paranoidní myslí. Šeptal si s jedním z členů ostrahy a ukazoval směrem k Irene.

Měl ruce dlouhé a neklidné, neustále si mnul klouby, jako by se snažil zapudit mrazení, které jej nikdy neopouštělo. Na rukávu saka měl nepatrnou skvrnu od inkoustu – zřejmě čerstvou.

Irene si jejich pohledů všimla, ale nedala najevo znepokojení. Místo toho náhodou upustila rukavičku právě tak, aby dopadla u Ludwigova stolu.

„Ach, pardon,“ řekla, když se pro ni shýbala.

Ludwig ztuhl. Jeho pohled se střetl s jejím – a v tu chvíli mezi nimi proběhlo varování. Vím, kdo jsi, říkal jeho výraz.

Ale já vím víc, odpověděla Irene úsměvem, v němž se mísil chlad s pobavením.

Jeho prsty se sevřely kolem sklenky, až jí zazvonilo tenké sklo.

Carr byl nadšený. „Madame, myslím, že byste měla potkat mého… společníka. Muže, který tyto kousky shromažďuje.“

„To by bylo skvělé,“ odpověděla Irene.

Když opouštěla klub, noční Londýn ji přivítal chladným dechem. Ulice byla lesklá po přeháňce, lucerny matně žhnuly a koňské kopyta zněla do kamenného dláždění jako vzdálený buben.

Nastoupila do drožky, ale ještě než kočár vyrazil, zahlédla v odrazu okna dva muže, kteří rychle nasedli do jiného vozu.

Ludwigovi lidé.

Sophie měla pravdu. Tohle bylo nebezpečné.

Ale právě proto to bylo tak vzrušující.

Kapitola třetí: První test důvěry

Londýnský déšť bubnoval na okna soukromého salonku v hotelu The Royal Crown, kde Irene čekala na Joa Carra. Místnost voněla starým dřevem a drahým tabákem, ale pod povrchem této zdánlivé elegance číhalo napětí.

Stará stojací lampa vrhala na stěny zlatavé skvrny a masivní zrcadlo nad krbem zdvojovalo obraz ženy, jež se tvářila klidně, ačkoliv její myšlenky byly v ostrém pohybu. Hodiny na stěně odměřovaly minuty se suchým, téměř úsečným cvakáním. Irene pozorovala, jak stíny zvídavě tančí po stropě a jak se ticho, které ji obklopovalo, postupně mění v cosi těžkého, jako by se do místnosti pomalu vkrádala sama podezíravost.

Carr vstoupil s rozjařeným úsměvem, jehož širokost prozrazovala, že už stihl několik skleniček.

„Madame Duvall! Omlouvám se za zpoždění. Londýnské ulice jsou dnes poněkud… nepříjemné.“

Irene se zlehka usmála a přikryla ústa vějířem. „Všechno krásné si žádá čas, pane Carre. A já jsem trpělivá žena.“

Usedli k mahagonovému stolu, na kterém Carr rozložil kožené pouzdro. S teatrální pompou je otevřel a ukázal bankovku, která se leskla v tlumeném světle lampy.

„Tohle, madame, je skutečný poklad. Vzácné koloniální platidlo z Karibiku. Pouze tři kusy existují.“

Irene se naklonila dopředu, aby si bankovku prohlédla. Papír byl neobvykle hutný, tisk precizní – téměř k nerozeznání od originálu. Ludwigova práce, pomyslela si.

„Oh, to je… úžasné,“ zašeptala s nádechem úžasu. Jemně přejela prstem po povrchu, jako by obdivovala umělecké dílo. „Kvalita tisku je výjimečná. Skoro bych řekla, že je to… dokonalé.“

Za okny zazněl tlumený výkřik kočího a rachot železných kol na dlažbě. Irene na okamžik ztuhla, ucho nastražené, ale její výraz zůstal nedotčený – dokonalá socha klidu.

Carrův úsměv se rozšířil. Byl zvyklý na bohaté kupce, ale nikdo předtím neprojevoval takové nadšení pro detaily.

„Vy skutečně rozumíte řemeslu, madame. Většina lidí vidí jen čísla.“

„Čísla jsou nudná,“ odpověděla Irene s lehkým pousmáním. „Ale dokonalost… ta je vzácná.“

Zamyslela se a pak náhle zvedla oči. „Máte více takových kousků?“

Carr zaváhal. Byl to test – a Irene to věděla.

„Možná…,“ řekl opatrně. „Ale ty nejlepší kousky spravuje můj… společník. Muž s výjimečným vkusem.“

„Ach, to bych milovala poznat ho,“ vydechla Irene s hvězdami v očích. „Někdo, kdo skutečně rozumí hodnotě takových pokladů.“

Carr se zachechtal a nalil si další sklenku portského. „William Kurr je… náročný člověk. Ale pro vás, madame, by mohl udělat výjimku.“

Nad ohněm v krbu zapraskalo, a Irene na zlomek vteřiny pohlédla do plamenů, jako by v jejich tanci hledala znamení. Její pohled se však vzápětí vrátil k Carrovi a opět se usmála. V jejím výrazu nebylo nic, co by prozradilo, jak důvěrně to jméno znala.

Když Irene opouštěla hotel, déšť už ustal, ale mlha zůstala. Vzduch byl těžký a ticho ulic narušovaly jen vzdálené kroky.

Na vzdáleném rohu zasyčel plynový kahan, zaleskl se ve skle a zhasl, jako by se i světlo obávalo příliš prozrazovat. Koně drožky přešlapovali, jako by jim mlžný vzduch nevoněl.

Najednou – stín.

Někdo stál v průjezdu naproti hotelu.

Irene zpomalila krok, ale nepřestala se usmívat. Tak už ví, že jsem tady.

Kapky vody ještě stékaly z říms, vytvářely rytmus, do nějž by člověk mohl počítat kroky. Šepot přezek, pohyb kabátu, letmý pohyb v koutku oka – všechno, co jiní přehlédli, vnímala s naprostou jasností.

Zamířila k čekající drožce, ale v poslední chvíli se otočila a mrkla přímo do tmy, kde postava stála.

„Dobrou noc, pane Ludwigu,“ zašeptala, i když věděla, že ji neslyší.

Pak zmizela v kočáře, zatímco stín za ní zmizel v mlze.

Kola drožky se rozjela do šera jako slova dopisu, jenž byl právě zapečetěn – a odeslán osudu.

Kapitola čtvrtá: Setkání s Kurrem – hra na kočku a myš

Londýn, listopad 1896

Záclony v soukromém salonku byly zatažené, aby zabránily zvědavým pohledům z ulice. Těžký křišťálový lustr vrhal třepotavé světlo na stůl, kde William Kurr – muž s pečlivě učesanými šedivými vlasy a drahým oblekem – seděl s rukama sepjatýma před sebou.

Stěny pokrývaly olejomalby s námořní tematikou, jedna z nich zobrazovala fregatu drcenou bouří u skalisek – obraz, který jakoby odrážel povahu tohoto setkání. V rohu tiše hořel oheň v mramorovém krbu, jenž místnost zahříval právě natolik, aby v ní bylo možné pohodlně konverzovat bez svrchníků – ale ne natolik, aby člověk zapomněl být ve střehu.

„Madame Duvall,“ pronesl Kurr s dokonalým, ale chladným úsměvem. „Joe Carr o vás mluvil s velkým nadšením.“

Irene usedla s grácií, kterou vypilovala během let v opeře. Její držení těla bylo přímé, pohyby přesné – ani náznak nejistoty. „Pane Kurr, vaše pověst předchází vás. Jsem potěšena, že jsme se konečně mohli setkat.“

Kurrovy oči – šedé jako ocel – ji zkoumaly. Byl to pohled, který už mnohokrát donutil lidi vyzpovídat se z věcí, které nikdy nechtěli říct. Jeho ruce spočívaly na stole jako sochařské formy – bez pohybu, ale plné hrozby v záloze.

„Carr mi říkal, že jste ochotna investovat do… vzácných tisků.“

„Ano,“ přikývla Irene a otevřela svůj jemný kožený kufřík. „Abych dokázala svou vážnost, přinesla jsem zálohu.“

Na stůl položila malý váček. Když se rozvázal, vysypalo se z něj pět zlatých mincí.

Každá z nich dopadla na desku stolu s tlumeným cinknutím, jaké znají jen bankéři, paséři a hráči vysokých sázek.

Kurr zvedl jednu minci a nechal ji zablýsknout v světle.

„Francouzské napoleondory,“ poznamenal. „Zajímavá volba.“

Jeho hlas byl klidný, ale ostří v jeho tónu bylo patrné každému, kdo uměl poslouchat.

„Můj zesnulý manžel vždy říkal, že zlato je jediná skutečná měna,“ odpověděla Irene. „A já mám kontakty v Paříži, kteří by mohli být velmi zainteresováni o vaše… zboží.“

Kurr položil minci zpět na stůl. Jeho pohled se nezměnil, ale v koutku oka se objevilo něco – nepatrný záblesk myšlenky, kalkulace, snad podezření.

„Madame, já sám jsem jen prostředník. Můj dodavatel je velmi opatrný člověk. Nemá rád nové tváře.“

„Charles Ludwig, že?“

Kurr ztuhl.

Na okamžik se v místnosti nedělo nic. Oheň zapraskal, někde v dálce zahoukal parník na Temži.

Irene se zasmála, jako by to byla nevýznamná poznámka. „Pane Kurr, v mém oboru je znalost jmen základ. A já vím, že pan Ludwig je nejlepší ve svém řemesle.“

Kurrův pohled se zostřil, ale jeho rty zůstaly v profesionálním úsměvu. Naklonil se vpřed, lokty zapřel o stůl, čímž jeho silueta vypadala naráz vyšší, zlověstnější.

Za dveřmi salonku se ozvaly kroky.

Těžké, pravidelné. Nebyl to hotelový personál. Byly to kroky muže, který nenosí naději – ale účel.

Kurr se nenápadně naklonil dopředu. „Madame Duvall, dovolte mi být upřímný. Tento obchod není pro amatéry. Pokud by vás napadlo cokoliv… nerozumného…“

„Pane Kurr,“ přerušila ho Irene s ledovým úsměvem, „já nejsem žena, která plýtvá časem. Ani zlatem.“

V tu chvíli se dveře otevřely a v nich se objevil Charles Ludwig.

Jeho přítomnost vyvolala zvláštní chvění ve vzduchu, jako by se místnost náhle zmenšila. Na sobě měl dlouhý černý kabát s vysokým límcem, zpod nějž vystupoval úzký šátek s pruským uzlem. Jeho oči – hluboko zasazené, stíněné vráskami – spočinuly na Irene, aniž by hnul hlavou.

Zakrátko zavřel dveře za sebou – bez pozdravu, bez slova. A ticho, které nastalo, bylo husté jako polévka, do níž nikdo nechtěl ponořit lžíci jako první.

Kapitola pátá: Ludwigova podezření

Londýn, listopad 1896

Ateliér Charlese Ludwiga se ukrýval v nenápadném skladišti nedaleko doků. Zvenčí působila budova jako zbytek čehosi, co kdysi sloužilo průmyslu – zčernalé zdivo, prasklá okna a rezavé panty dveří. Ale za těžkými dubovými vraty se ukrýval jiný svět.

Uvnitř to byl chrám přesnosti a posedlosti. Dlouhé pracovní stoly z ebenového dřeva byly pokryty měděnými matricemi, jejichž povrchy se v přítmí leskly jako zrcadla. Po policích stály desítky flakonů s inkousty – indigo z Bengálska, karmín z Tyrol, tyrkysový prášek z perských dolů – a vzorky papírů jemnějších než hedvábí, každý popsaný jemným rukopisem s datem a původem.

Irene vstoupila, pomalu, s podpatky tlumeně klapajícími na kamenné dlaždice. Její noha se na okamžik zarazila. Vzduch tu byl jiný – ne jako v místnostech, které jsou jen pozadím pro lidské drama. Tady se dýchalo jako v laboratoři. Byl to pach kyseliny, kovu, inkoustu a ticha.

„Madame Duvall,“ přivítal ji Ludwig, aniž by zvedl zrak. Stál u stolu s měděnou deskou, na níž byla načrtnutá ještě nehotová pětilibrová bankovka. „Víte, jaký je rozdíl mezi leptáním a rytím?“

Byla to otázka – ale v jeho tónu zazněl rozsudek. První z mnoha.

Irene se pousmála – úsměvem ženy, která zná pravidla hry, protože je sama psala – a přešla k němu. Její kroky byly jisté, jako by se tu pohybovala už stokrát.

„Leptání používá kyselinu k vytvoření vzoru,“ odvětila. „Rytí je práce rydlem přímo do kovu. Každé má své místo.“

Ludwig konečně pohlédl. Jeho oči byly jako kalibrované nástroje – přesné, chladné a nemilosrdné.

„A proč by někdo používal jedno místo druhého?“ zeptal se.

„Protože rytí dává ostřejší linie,“ odpověděla bez zaváhání. „Ale na složité detaily je leptání rychlejší. A snáze se opravuje.“

Pohlédla na regál s hotovými bankovkami a přešla k němu. Vzala jednu, velmi opatrně, mezi palec a ukazovák. „Tohle je vaše práce? Úžasné. Vidím, že používáte kombinaci obou technik.“

Ludwig ji pozoroval jako kočka sleduje myš, která se pohybuje příliš chytře.

„Většina sběratelů nezná rozdíl,“ řekl tiše.

„Většina sběratelů jsou hlupáci,“ pravila Irene, zatímco vytáhla z kabelky lupu. Přidržela ji k jedné bankovce a kývla hlavou. „Tady – tahle jemná křivka u koruny. To by nikdo nepoznal. Ale já ano.“

Něco v Ludwigovi povolilo. V ramenech, v čelisti, v tom téměř nevnímatelném napětí mezi jeho slovy. Náhle ožil – ne jako podvodník, ale jako někdo, kdo byl celý život nepochopen, až doposud.

„Přesně!“ zvolal, téměř s nadšením. „Ti pitomci z Bank of England používají stejný vzor už dvacet let. Stejný hloupý ornament u znaku, který je z výroby vždy o pět mikronů širší než zbytek!“ Zvedl měděnou desku a ukázal na nepatrnou nesrovnalost. „Tady, u iniciál, jsem přidal vlastní značku. Vzorek z geometrie středověkých katedrál. Žádný profík to nepozná, ale já vím, že je tam.“

Irene se naklonila blíž. Její dech zamlžil okraj desky. „Geniální. Skutečné umění není kopírovat, ale vylepšit.“

Ludwig poprvé téměř usmál. Ne plně – spíš jako by se v něm cosi rozpomenulo na starou, dávno opuštěnou radost.

„Vy… rozumíte,“ řekl potichu.

„Rozumím vám, pane Ludwigu,“ zašeptala. „Kurr vidí jen zisky. Ale vy – vy jste umělec.“

Scéna 4: Stín pochybností

Když se loučili, Ludwig jí podal ruku – poprvé. Byla chladná, suchá, pevným stiskem technika, nikoliv obchodníka.

Ale v jeho očích – těch nekonečně temných očích – zůstal záblesk něčeho jiného. Nedůvěry. Možná i strachu.

„Přijďte zítra,“ řekl tiše. „Ukážu vám něco speciálního.“

Irene přikývla. Ale jak vyšla ven na studený listopadový vzduch, zastavila se – a aniž by otočila hlavu, periferně zachytila siluetu muže s kloboukem.

Stál na druhé straně ulice. Nehýbal se.

Melville?

Ateliér byl sledován. A teď – i ona.

Kapitola šestá: Důvěra získána

Londýn, prosinec 1896

Kurrův poslíček přinesl zprávu osobně – elegantní dopis na těžkém papíře s vyraženou pečetí. Byl to mladík s nečistým límcem a příliš uhlazenými pohyby, jako by chtěl napodobit styl vyšší společnosti, ale neznal pravidla jejího jazyka.

„Madame Duvall, máme čest Vám nabídnout exkluzivní kolekci pěti kusů. Čekáme Vás dnes v 18 hodin na obvyklém místě.“

Irene přejela prstem po pečeti. Byla z vosku, červeného jako krev, ale pod ní cítila drobnou nerovnost – vlasovou prasklinu, sotva znatelnou, zcela však zřetelnou pod nehtem. Někdo ji otevřel a znovu zalil, zřejmě v chvatu. Přišla jí na mysl stará francouzská poučka: „Každá pečeť je buď závazek – nebo past.“

Test začíná.

V kanceláři nad doky, kterou osvětlovala jediná plynová lampa zavěšená na řetězu, rozložil Ludwig bankovky na zelené sukno. Stůl voněl po starém dřevě a inkoustu.

„Tohle je naše nejnovější práce,“ řekl s nádechem pýchy. Jeho hlas měl hrubý podtón člověka, který zřídka mluví zbytečně. „Dokonalé v každém detailu.“

Irene si nasadila monokl, ten samý, který kdysi patřil jejímu strýci v Marseille, a pomalu studovala každý kus. Její pohyby byly ladné, ale cílené – jako by rukou vedla tanec, jehož kroky znal jen málokdo.

„Úžasné,“ pronesla. „Ale proč jen pět? Myslela jsem, že budeme jednat o větším množství.“

V koutě místnosti seděl Kurr, nehýbal se, jeho tvář splývala se stínem, jako by tam byl odjakživa. Z pod okraje klobouku mu svítila jen dvě malá lesklá oka.

„Pro začátek, madame,“ pronesl, aniž by se pohnul. „Abychom viděli, jak… obchodujete.“

Irene zvedla oči a setkala se s Ludwigovým pohledem. Ve vzduchu mezi nimi visel jemný dotek napětí. On věděl. Nebo alespoň tušil, že ona nehraje jen podle pravidel stanovených jím či Kurrem.

„Samozřejmě,“ odvětila sladce. „Rozumím nutnosti opatrnosti.“

Když převzala balíček, věnovala pozornost každému detailu, jako by šlo o operaci na otevřeném srdci:

Bankovky byly očíslovány po sobě – chyba, kterou by Ludwig, perfekcionista s obsesí pro chaotické série, nikdy neudělal.

Papír byl o mikron tenčí než standard. Irene ho promnula mezi prsty, jako by testovala látku na plesové šaty.

V rohu třetí bankovky byla drobná skvrna od inkoustu, tak nepatrná, že by ji laik přehlédl. Pro ni to však byla značka – kód, znamení, sledovací bod.

Není to pravé zboží. To je návnada.

„Děkuji vám, pánové,“ pronesla klidně a vložila balíček do své kabelky. „Můj pařížský partner bude nadšen.“

Když vyšla z budovy, noční mlha už halila ulice jako nevyřčená hrozba. Lucerny vrhaly dlouhé kužely světla, které pohlcovaly více temnoty, než osvětlovaly. Irene zamířila k fiakru, ale když promluvila na kočího, její hlas byl pevný a zřetelný.

„Nevezete mě domů. Zastavíte před bankou na Threadneedle Street.“

Tam vystoupila a rázně vešla dovnitř. Podlaha z černobílého mramoru klouzala pod podpatky jako led.

„Potřebuji uložit cennosti do sejfu,“ řekla úředníkovi dost hlasitě, aby to slyšel i muž v šedém kabátě, který ji sledoval od doků – Harry Spain, Kurrova krysa, vždy o krok pozadu.

Strávila deset minut v trezoru, kde:

Pravé bankovky nahradila svazkem obyčejných papírů, pečlivě přeložených a ovázaných stejnou stužkou.

Falešné padělky vložila do obálky s nápisem „Pro pana Delacroix – Paříž“, psaným ručně, se záměrně mírnou odchylkou v písmenech, jakou by vytvořila spěchající ruka.

Nechala dveře trezoru lehce pootevřené – právě tolik, aby Spain, který nahlížel škvírou ve stěně, viděl přesně to, co měla vidět jeho mysl, nikoli jeho oči.

Když vyšla z banky, Spain už nebyl na svém místě. Jeho stopy mizely ve sněhové břečce jako důkaz, že v Londýně nikdy nic nezůstává dlouho viditelné.

Irene věděla, kam spěchá – zpět ke Kurrovi s „důkazem“ její loajality. A jak bude mluvit, s tím podtónem samozřejmého triumfu, který mají jen ti, kdo nevědí, že byli použiti.

Ale to, co Spain nevěděl:

Obálka pro „Delacroixe“ obsahovala jen prázdné papíry, ručně pokreslené čmáranicemi, které připomínaly účet za oběd.

Skutečné padělky už byly v rukou jejího kontaktu – tichého muže v šedém obleku ze Scotland Yardu, který čekal v přístupu ke trezoru a jen přikývl, když mu Irene předala pravý balíček. Nikdy se jí nepodíval do očí.

Spainův popis jejího jednání – výmluvný, přesný, neochvějný – jen utvrdí Kurra v jejím postavení. A to bylo to jediné, na čem záleželo.

Když se Irene vracela do svého bytu, mlha se zhoustla. Svítilna nad vchodem zářila do prázdna jako maják v přístavu, který čeká na loď, jež nikdy nepřijede.

Usmála se do tmy. Úsměv nebyl pro ni, ani pro Spaina. Byl pro ten okamžik, kdy protivník udělá přesně to, co chcete, aniž by věděl, že hraje vaši hru.

„Dobrou noc, pane Spaini,“ pronesla a její hlas se nesl jako ozvěna po mokré dlažbě.

V odpověď se ozvalo jen šustění pláště v temné uličce – nebo možná jen listí. Ale Irene věděla, že se někdo pohnul. A že její krok do pasti byl prvním z těch, kterými ji pomalu zavře kolem nich všech.

Dvojí hra

Kapitola sedmá: Šachová partie s Harrym Spainem

Londýnské doky, prosinec 1896

Harry Spain se nervózně krčil v rohu kuřáckého salonku klubu Zlaté pero, když k němu Irene přistoupila s pohárkem sherry v ruce. Jeho prsty přejížděly po poškrábaném stříbrném cigaretovém pouzdře – daru od Kurra za poslední „dobře odvedenou práci“.

„Pane Spaini,“ oslovila ho Irene sladce, „náhodou jsem slyšela, že hledáte nové… obchodní příležitosti.“

Spainův pohled zablýskl. „To záleží na příležitosti, madame.“

Irene se naklonila blíž, její parfém se mísil s pachem levného tabáku. „Mám přítele ve Vídni. Muže s neukojitelnou chutí po anglických bankovkách. A neskutečným jměním.“

Spainův hrdinařský výraz povolil. „Kolik nesmírného?“

„Deset tisíc liber ročně.“ Irene nechala číslo viset ve vzduchu. „Ale potřebuje ukázku. Nejlepší zboží.“

Spain si zlehka odkašlal, přehlédl salonek a naklonil se blíž. „Zítra večer. Skladiště čtyřicet sedm. Ale přijdete sama.“

Irene se jen usmála. Tahle figurka se začínala přesouvat tam, kam potřebovala.

Tmavé uličky doků byly zalité mlhou, která zamlžovala obrysy skladiště číslo 47. Spain klopýtal před Irenou, každých pár kroků se ohlédl, jestli je nenásledují.

„Kurr by mě zabil, kdyby věděl, že vás tu vodím,“ zavrčel, ale otevřel dveře masivním klíčem.

Uvnitř skladiště vzduch páchl vlhkým papírem a tiskařskou chemií. Irene si všimla tří věcí naráz:

Stohy nepotištěného bankovního papíru z Belgie

Polotovary bankovek s chybějícími sériovými čísly

Dvě policejní uniformy visící na háku u vchodu – jedna s nápadnou skvrnou od inkoustu na límci

„To je… působivé,“ zašeptala, zatímco její mysl pracovala rychleji než Ludwigův tiskařský stroj. Druscovich a Meiklejohn. Tady je jejich stopa.

V zadní části skladiště zpozorovala dřevěnou bednu s logem vládního dodavatele. Cedulka s razítkem „rezervace pro Treasury Office“ jí neušla.

Spain přehodil přes bednu plachtu, jako by zahlazoval vlastní svědomí. „Tohle nevidíte, jasný?“

Irene jen přikývla, ale ve skutečnosti si poznamenávala každou čáru i stín.

Mezitím v Scotland Yardu Melville přepočítával padělky z poslední razie, když mu poslíček podal dopis.

„Docklands, skladiště 47. Dnes večer. Přijďte sám, nebo uvidíte jen prázdné stěny.“

Písmo bylo ženské – elegantní, ale úmyslně neupravené. Melvilleho prsty sevřely papír. Kdo mi to posílá?

Zásahová jednotka by gangu dala čas varovat své policejní spojence. Rozhodl se riskovat. S revolverem v kapse a dvěma důvěryhodnými muži v civilu čekajícími opodál vyrazil do noci.

Na rohu Whitechapelu ho míjel opilý námořník s vytetovanou kotvou na krku. Melville ani nezpomalil. Věděl, že každý okamžik zdržení může znamenat ztracený důkaz nebo, hůř, život někoho nevinného.

Když Spain vedl Irenu k zadnímu východu, náhle ztuhl. Z ulice se ozvaly kroky.

„Čert aby to vzal! To je Melville!“ Spain se otočil k Ireně s očima plnýma paniky. „Jak to, že tu je?“

Irene pokrčila rameny, ale její oči zářily vítězstvím. „Možná má lepší informátory než vy, pane Spaini.“

V tu chvíli se ozvala rána – někdo práskl dveřmi u předního vchodu. Spain popadl Irenu za ruku a vtáhl ji do temné kóje plné beden.

„Ani nehlesni,“ zašeptal jí zuřivě do ucha. Jeho ruka sáhla po noži za pasem.

Venku se ozval Melvilleho hlas: „Scotland Yard! Otevřete!“

Spain přiložil ucho ke škvíře mezi prkny. Melville vstoupil dovnitř s rozvážností člověka, který očekává klopýtání o kostlivce v každém rohu. Spainův dech ztěžkl, dlaň svírala dřevěnou rukojeť nože tak silně, až mu zbělely klouby.

Irene pomalu pohlédla na vedlejší bednu. Na jejím víku byla křídou načmáraná písmena „D&M“ – Druscovich & Meiklejohn. Důkaz. Pokud přežije následujících pět minut.

Spain se pohnul. Ale dřív než stačil vyklouznout ze skrýše, ozvalo se zvenčí zakokrhání kohouta. Signál. Melville se zastavil. A usmál.

Kapitola osmá: Taneček s policií

Londýnské doky, prosinec 1896 – pokračování téže noci

Zatímco Spain držel Irenu v sevření v temné kóji, přední část skladiště explodovala chaosem. Praskot rozbíjených beden, dupající boty a hlasité výkřiky.

„Držte je!“ řval Melville.

Zvuk nárazu dřevěné bedny o podlahu připomínal výstřel, který probudil celý labyrint přístavních skladišť. Vzduch se rozechvěl štiplavým pachem tiskařského inkoustu, dýmu a rozvířené plísně. Policejní pláště pleskaly, jak se detektivové hnali kupředu, někteří zakopávajíce o rozházené pytle a třísky.

Irene přimhouřila oči a v úzkém výhledu mezi bednami spatřila něco mnohem zajímavějšího než policejní zátah.

Inspektor Druscovich – jehož tvář znala z novinových článků – stál u železných dveří a přijímal těžký pytel od Kurrova pobočníka. Zvuk kovových mincí cinkajících uvnitř byl nezaměnitelný.

Druscovichovy oči těkaly kolem sebe s přesností predátora. Jeho pohyby byly jisté, jako by byl zvyklý na to, že ho nikdo nezpochybňuje. V tom okamžiku ho osvětlil záblesk svítilny a jeho profil, zachycený na pozadí bedny s nápisem Empire & Crown Printing, se Irene vryl do paměti jako lept.

„To není pohled pro dámy,“ sykl Spain a pokusil se ji odtáhnout.

Irene předstírala šok, zakryla si ústa rukou a zajíkla se: „Bože můj! To je přece… policista!“

Spain nereagoval. Zadržoval dech, poslouchal. Z jeho spánků kanul pot. Irene, ztělesněná slabost, sklouzla rukou podél beden ke stolu, kde ležela kožená účetní kniha s vyraženým Kurrovým monogramem.

Byla těžká, její rohy ošoupané, ale stránky uvnitř voněly čerstvým inkoustem a obsahem, který by mohl srazit k zemi celou finanční páteř města. Irene věděla, že drží něco cennějšího než důkaz – klíč k síti jmen, dat a čísel, které mohla později přetavit v cokoliv.

Náhle se ozval pronikavý hvizd. Druscovich okamžitě hodil pytel přes rameno a zmizel v temném průchodu.

„Zadní východ!“ vykřikl Spain a táhl Irenu za sebou.

Přes hromady rozbitých beden a střepy skla, skrz závěje starých pytlů s pilinami, Irene klopýtala s knihou pevně přitisknutou k boku. Její prsty, zvyklé na klavír i na kapsy kabátců jiných dam, nyní pevně držely kořist větší než šperk.

Během zmatku úniku:

Irene strčila knihu pod svůj široký živůtek

Roztrhla kapesníček s vyšívanými iniciálami E.D.

Jednu polovinu nechala ležet vedle pytle s padělky

Melville dorazil k prázdnému místu právě včas, aby uviděl:

Ohnutý hřebík, na kterém visela policejní uniforma

Lesklý pětilibrový padělek na zemi

Kousek jemného belgického plátna s monogramem

Zvedl kapesníček a jeho oči se zúžily.

V šeru rozvířeného prachu se zaleskl inkoust – jediná kapka na vnitřní straně živůtku, neviditelná pro ostatní. Ale Melville viděl. A rozpoznal. To nebyla náhoda.

Rozhovor ve stínu

Venku za skladištěm Spain funěl jako nafouknutý měch.

„To bylo těsné! Kurr nás zabije, když zjistí— Co to máš?“

Irene instinktivně sáhla k živůtku, kde cítila hrany knihy. „Jen… můj kapesníček. Ten druhý kus jsem musela nechat tam.“

Spainovi oči zúžily. „Tam? U Melvilleho?“

Napětí mezi nimi bylo najednou ostré jako břitva. Bledé světlo z lucerny visící u zadního schodiště vrhalo jejich stíny na mokré dlažební kostky, kde se slévaly v jedno tělo s dvěma hlavami.

Irene se náhle rozesmála. „Pane Spaini, vy myslíte, že jsem to udělala schválně? Já jsem skoro omdlela strachy!“

Její hlas se zlomil v přesně vypočítaném okamžiku. Oči se leskly, ale nebylo jasné, zda vlhkostí či leskem triumfu. Spain zaváhal, poté jen mávl rukou.

„No nic. Musíme zmizet. Kurr bude chtít vědět, co se stalo.“

Za rohem ulice se mihlo světlo – lucerna policejního konstábla. Oba zmizeli v bočním průchodu mezi sklady, kde se čerstvě nalepené plakáty na dřevěné ohradě loučily s přicházejícím rokem 1897.

Zpět ve své kanceláři Melville studoval kapesníček pod lampou.

„Belgické plátno,“ mumlal. „A parfém… fialky a něco exotičtějšího. Jasmín?“

Jeho asistent se naklonil. „To je ta francouzská dáma, co se motá kolem Kurra? Madame Duvall?“

Melville přejel prstem po vyšívání. „Možná. Ale proč by nám pomáhala? A proč se schovává?“

Venku začalo pršet. Kapky bubnovaly na okna jako varování.

Melville vstal, přešel ke krbu, hodil kus uhlí do ohně a zůstal stát. V očích měl ten výraz, který člověk mívá jen tehdy, když vidí celou síť, ale zatím netuší, kdo tahá za provázky.

Na rohu stolu ležela ještě jedna věc: padělaný pětilibrový bankovka – chladná, téměř bezchybná, až na drobnost - chybějící číslo série. Melville ji vzal do ruky a podíval se proti světlu.

„Tisk z belgického válce. Kurr. Ale ruka, co ho kroutí, možná není jeho.“

V tom okamžiku se v dálce ozval úder hodin z Big Benu. Bylo půlnoci. A hra teprve začínala.

Kapitola devátá: Stíny v zákulisí

Londýn, prosinec 1896 – třetí hodina ranní

Kancelář Scotland Yardu voněla zatuchlým papírem a levným tabákem, když inspektor Meiklejohn vrazil dovnitř bez zaklepání. William Melville zvedl oči od bankovek rozložených po stole, jeho prsty ještě obtěžkané stříbrným prachem z padělatelského lisu.

„Melville,“ vyštěkl Meiklejohn, jehož tvář rudla pod hustými licousy, „už dost! Přestaňte šťourat v tom zatraceném padělkovém případu!“

Melville pomalu odložil lupu. „To je zvláštní žádost, inspektore. Zvlášť od muže, který měl včera večer schůzku s Williamem Kurrem u Temžského mola.“

Meiklejohn sebou trhl. Kapky potu se mu perlily na čele a levé oko neklidně zaškubalo. Napětí mezi nimi houstlo.

Ticho mezi nimi zhoustlo jako mlha venku.

Meiklejohn se naklonil přes stůl, jeho dech páchnoucí ginem. „Nevíte, v čem se plácáte. Některé stíny je lepší nechat spát.“

„Já mám ale zvláštní zvyk budit mrtvé,“ odpověděl Melville klidně a vytáhl zásuvku, kde ležela fotografie Druscoviche přijímajícího úplatek.

Zásuvka pod fotografií ukrývala ještě něco – krabičku zápalek z klubu „Silvertip“. Důkaz, že schůzka nebyla náhodná. Melville položil krabičku mezi ně na stůl jako poslední tah ve hře, která ještě neskončila.

V temnotě svého pokoje v hotelu Ritz svítila Irene Adlerová jedinou svící nad ukradenou účetní knihou. Stránky byly plné šifrovaných záznamů, ale její zkušené oči rychle odhalily systém:

„12.11 – M – 200“ (Meiklejohn, 200 liber)

„15.11 – D – 150 + náklady“ (Druscovich, plus „náklady“ na krytí operací)

„Pravidelné platby každé 4. úterý“

Její úsměv byl ostřejší než čepel nože. „Tak tady máte svou ztracenou čest, pánové.“

Na další stránce:

„Zvláštní provize – P.M. – 400“

P.M.? Politický motiv? Předseda magistrátu? Irene se zamračila. Tu zkratku neznala.

Náhle – škvírou ve dveřích proklouzl kousek papíru. Rychle jej zvedla:

„Madame, Ludwig ví. Spain vás sleduje. Dnes v noci.“

Nebylo podepsáno. Ale písmo – štíhlé, šikmé, psané perem se zlatým hrotem – poznala okamžitě. Melville.

Věděl, kde je. A riskoval, aby ji varoval.

V Ludwigově tiskařské dílně vzduch houstl napětím. Padělatel bil pěstí do stolu, rozházel rytiny po podlaze.

„Ta francouzská čubka je policejní pes! Viděl jsem, jak se dívala na ty bankovky – ne jako sběratel, ale jako detektiv!“

Kurr klidně zapálil doutník. „Máš důkaz?“

„Mám instinkt!“ Ludwig se otočil k Spainovi stojícímu ve dveřích. „Sleduj ji. Každý pohyb. A pokud zjistíš cokoliv…“ Nedokončil větu, jen přejel prstem po krku.

Spain přikývl a zmizel v noční mlze.

Dveře za ním zavrzaly a zůstaly pootevřené. Kurr chvíli hleděl do ulice, pak se tiše otočil zpět. Jeho hlas se změnil – byl náhle chladný a chirurgicky přesný.

„Jestli má pravdu, Ludwig, tak jsme ve hře, která už dávno není naše.“

Irene vyšla z hotelu v doprovodu služebné, ale tentokrát měla Sophie neobvyklý úkol: nést Irenin plášť a klobouk, nastoupit do fiakru na rohu a odlákat Spainovu pozornost.

Zatímco Irene proklouzla zadním východem v převleku za komorníka, viděla Spaina, jak naskakuje do druhého vozu za svým falešným terčem.

Zůstala chvíli stát v průjezdu a pozorovala obzor: mlha se převalovala po šindelových střechách, lucerny házely na dlažbu zubaté stíny. Poté se zhluboka nadechla, přehodila přes rameno starý kabát a vykročila směrem k Melvilleově bytu v Kensingtonu.

„Uvidíme, kdo koho sleduje, pane Spaini,“ zašeptala a zmizela v uličce vedoucí k Melvilleově bytu. Musela mu předat účetní knihu – ale jak, aniž by odhalila svou identitu?

Na rohu ulice se zastavila. Kočár s bílým koněm stál přesně tam, kde měl – nenápadný, ale přesný.

Uvnitř: starý nákupní koš, uvnitř svazek papírů zabalený v novinách. Přesně podle pokynů.

Až bude Melville odcházet na ranní poradu, v koši najde odpověď, na kterou čekal celý měsíc.

Z dálky zaskřípal starý zvon kostela svatého Martina – čtvrtá hodina ranní.

Hra pokračovala. A Irene znala příští tah.

Kapitola desátá: Léčka na dvou frontách

Londýn, prosinec 1896 – tři dny po zásahu ve skladišti

Irene Adlerová seděla v kavárně Zur Goldenen Kaffeekanne – podniku, který navštěvovali především rakouští obchodníci. Před sebou měla dopis napsaný na luxusním papíře s vídeňským erbem.

Vůně silné kávy se mísila s těžkým parfémem dámy od vedlejšího stolu, zatímco za sklem se rozlévala olověná londýnská obloha. Irene měla klobouk s dlouhým závojem, rukavičky z kozinky a ten výraz ženy, která zná cenu pozornosti – a umí ji přesně dávkovat.

„Můj drahý příteli,“ četla polohlasem, dokonale si vědoma, že Spain sedí dva stoly za ní v převleku za německého obchodníka, „vaše nabídka na padesát kusů je přijata. Přijedu v úterý s celou částkou v hotovosti. Váš, baron von Hohenstein.“

Její hlas měl ten správný tón: dostatečně srozumitelný, aby dopis zasáhl uši, které měl zasáhnout, a dostatečně osobní, aby to vypadalo jako zcela soukromé čtení.

Záměrně nechala dopis ležet na stole, když odcházela. Spain ji sledoval očima, ale ne svou osobou – místo toho se vrhl na opuštěný stůl jako hladový jestřáb.

Kavárna se dál hemžila obchodníky a kufříky plnými vzorků, ale Spain už slyšel jen svištění ozubených koleček vlastní představivosti. Měl před sebou zlatý klíč – a možná cestu zpět do Kurrovy přízně.

Spain přinesl dopis Kurrovi do jeho kanceláře nad nevěstincem v Soho.

„To je naše šance!“ hlaholil. „Padesát kusů za plnou cenu!“

Kurr přejel prstem po erbu. Jeho nehty byly krátké, ale pečlivě upravené – jen máloco o něm působilo chaoticky. Seděl za stolem z mahagonu, který před ním sloužil jako štít i trůn.

„Příliš dobré, aby to byla pravda. Kdo je ten baron?“

„Bohatý Rakušan. Madame Duvall o něm mluvila už před týdnem.“

Ludwig, který dosud mlčel v koutě, náhle vybuchl: „Je to past! Proč by cizinec kupoval padělky v takovém množství? To musí být—“

„Scotland Yard,“ dokončil Kurr mrazivě. „Spaini, sledujte Duvallovou. Každý její krok.“

Kurr zvedl oči ke stropu, jako by přes něj mohl zahlédnout celou mapu Londýna. Pak si sundal rukavici a pomalu si protáhl prsty, jako by se připravoval na tah, který jednou provždy rozdělí hráče na šachovnici na živé a mrtvé.

Mezitím v bytě inspektora Meiklejohna hořela kamna až do ruda.

„Zítra je úterý!“ křičel na Druscoviche. „Melville má seznam! Celý náš tým půjde do vězení!“

Byt byl přeplněný starými krabicemi, knihami a důvěrně známým zápachem dezinfekce, která měla zakrýt přítomnost neklidu.

Házel do plamenů svazky bankovek – ty pravé i padělané. Dým z hořícího inkoustu barvil stěny do modra.

„Blázne!“ Druscovich se pokusil zachránit alespoň část. „To je všechno, co máme!“

„Raději popel než šibenici!“

Okno se pootevřelo a průvan rozevlál popsané zbytky účtů, které se jako duše mrtvých vznášely kolem místnosti. Plameny zachvátily koberec a musely být uhašeny dekou. Vzduch byl plný popela a předsmrtné lítosti.

Druscovich popadl poslední nepoškozenou truhlici a vyběhl ven – jeho stíny uháněly po zdech jako zločiny, které už neměly kam utéct.

Melville stál nad kovovou nádobou plnou ohořelých zbytků v Meiklejohnově sklepě. Jeho tým našel:

Nerozpoznatelné kusy uniforem

Částečně spálené policejní odznaky

Tři nepoškozené padělky – ty, které Druscovich nestihl hodit do plamenů

Když zvedl jednu z bankovek, třásla se mu ruka. Nebylo to dojetím, ale čistou, drtivou soustředěností.

„To je konečně důkaz,“ řekl Melville a otočil jednu bankovku proti světlu. „Ale kdo mi to vlastně pomáhá?“

V kapse mu ležel druhý kus Irenina kapesníčku – ten, který našel v popelnici před Meiklejohnovým domem.

Z kapsy vytáhl kousek belgického plátna a přiložil jej k první polovině. Seděly dokonale.

Melville se opřel o stůl, zavřel oči a v hlavě se mu začal rozvíjet plán. Když je šachovnice potřísněná krví, nezbývá než hrát až do matu.

Zrada a nebezpečí

Kapitola jedenáctá: Prasklina v masce

Londýn, prosinec 1896 – časně ráno

Charles Ludwig seděl v zadní místnosti svého ateliéru, obklopen rozloženými dopisy Madame Duvall. Lupu měl přitisknutou k oku tak silně, že mu zanechala červený otisk na víčku.

Kolem něj se válely ústřižky hedvábných obálek, zapečetěné vosky s otisky drobných znaků a skleničky s roztoky na odhalování neviditelného písma. Každý list byl podložen tmavým sametem, aby kontrastoval s pergamenovou bělobou papíru.

„Votre attention...“ zamumlal a prstem přejel po řádku. Pak náhle ztuhl.

„Kurr!“ zavolal drsně. „Podívej se na to.“

Kurr přečetl větu, kterou Ludwig ukazoval: „Je suis enchantée de faire votre connaissance.“

„No a?“

„Správně by bylo ‘enchanté’ – bez toho ženského ‘e’ na konci,“ zasípal Ludwig. „Rodilá Francouzka by to nikdy nenapsala. To je Angličanka, která si hraje na Pařížanku.“

V koutě místnosti Spain zbledl. Náhle mu připadala stěna za ním o něco blíž, než byla před chvílí. Mlha venku narážela do oken a rýsovala na skle rozmazané kontury, jako by samotný Londýn zatajil dech.

Kurr obrátil svou pozornost ke Spainovi. „Kolikrát byla ta ‚Francouzka‘ v bance od té doby, co ji znáš?“

Spain se zakuckal: „Dvakrát... možná třikrát—“

„Šestkrát,“ přerušil ho Ludwig a hodil na stůl seznam z bankovního archivu. „A pokaždé šla do trezorové místnosti. Proč nám to neřekl?“

Pergamenový arch se rozevřel jako obžaloba. Na každém řádku stálo její jméno – Madame Élodie Duvall – doprovázené datem a podpisem úředníka.

Spainův pohled běhal mezi nimi jako zahnaná liška. „Myslel jsem, že si ukládá své drahokamy—“

Kurr udeřil pěstí do stolu. „Blázne! Ona fotila naše padělky!“

Někde za zdí zazněly kroky. V dálce odbíjely hodiny osmou. Spain si otřel čelo kapesníkem, ale pot neustával. Zdálo se, že ho pálí víc s každým dalším slovem.

„Jestli s námi hraje, zítra už bude sedět u Melvilla v kanceláři a sype jména jako modlitby před popravou.“

Téhož odpoledne Irene vstoupila do Ludwigova ateliéru, kde ji „náhodou“ zdržel rozhovorem.

Byla oblečena v šedomodrém cestovním kostýmu, klobouk mírně nakloněn, v ruce malá brožura o sochařských salonech v Paříži.

Ludwig, s přehnaným zájmem o umělecké nuance, otevřel skříňku s bankovkami a předal jí jednu z nich.

„Podívejte, madame,“ řekl a podal jí bankovku. „Všimla jste si té chyby?“

Irene vzala lístek do prstů. Byl to padělek – téměř dokonalý. Až na jeden detail: číslo série začínalo písmenem „M“, což byla známka Melvilleho vyšetřovacího týmu.

Její prsty se nepatrně napjaly.

Test. Okamžitý test.

Zaváhala o vteřinu déle, než bylo přirozené. „Kde je chyba? Já nic nevidím.“

Ludwigův úsměv byl ostřejší než rydlo. „Samozřejmě že ne, madame Adlerová.“

V místnosti náhle ztichlo.

Stín padl na dveře a těžké hodiny v rohu zavrzaly, jako by se jim nelíbilo, kam ukazují ručičky. Irene položila bankovku na stůl zpět s pečlivostí kartářky, která ví, že právě otočila osudový list.

Ludwig se mírně naklonil. „Řekněte, madame, co dělá žena jako vy na místě, jako je toto?“

Ona pozvedla obočí. „Stejnou věc jako vy, pane Ludwigu. Sbírám důkazy.“

Zpoza závěsu se pohnul stín. Něčí krok zadrhl koberec. A v ten moment bylo jasné: masky se začaly drolit – a kůže pod nimi nebyla vždy lidská.

Kapitola dvanáctá: Lov na lišku

Londýn, prosinec 1896 – dva dny po odhalení

Kurrova kancelář voněla levným tabákem a strachem. Joe Carr klečel na podlaze, jehož dubová prkna byla pokryta tmavými skvrnami od krve mnoha předchozích "poučení".

Okno v rohu bylo napůl otevřené a vítr z Temže zanášel dovnitř pach přístavu – smůlu, špínu a kov. Kurr seděl za psacím stolem, na kterém vedle svícnu z pozinkovaného bronzu ležela polovina fotografie. Na ní byl zachycen někdo s cylindrem, zamžený jako vzpomínka na sen, který je lepší zapomenout.

„Tvůj život visí na vlásku, Joe,“ šeptal Kurr, zatímco brousek pomalu klouzal po čepeli jeho loveckého nože. „Sleduj ji. Každý pohyb. Každý stín.“

Čepel se mihla. Carr zalapal po dechu, když ostrá bolest rozřízla jeho levou tvář od lícní kosti po bradu. Teplá krev stékala po krku a vsakovala se do límce košile.

Nůž zazvonil, když Kurr jeho špičkou poklepal do hrany stolu.

„Příště přijdeš o oko,“ zasípal Kurr a otřel nůž o Carrův ramenní plášť. „Teď jdi.“

Carr se zvedl na roztřesených kolenou, jeho boty klouzaly na staré, zaschlé krvi. Před odchodem se ještě jednou ohlédl — ne kvůli rozloučení, ale pro případ, že by poslední, co uvidí, byla čepel v letu.

Irene Adlerová seděla v rohu hotelového salonku, dokonale vědoma si Carrova pohledu, který ji pálil do zad skrze zrcadlo na protější stěně. Její společník – herec Edward Thornhill z Drury Lane – hrál roli rakouského bankéře s dokonalou přesvědčivostí.

Salonek voněl drahým parfémem, koňakem a zčernalým uhlím. Na klavíru hrála salonní pianistka valčík z Offenbacha a servírka v krajkové čelence přinesla tabákové listy na stříbrné míse.

„Tiskárna musí být vidět!“ šeptal Thornhill dramaticky a přitom tak hlasitě, aby to Carr přesně slyšel. „Můj vídeňský společník trvá na kontrole kvality.“

Carr, stále s krvácející jizvou, sevřel skleničku tak silně, že mu praskla v ruce. Červené víno se smísilo s krví na jeho dlani.

Thornhill se tvářil pohoršeně. „To byl velmi drahý ročník,“ podotkl suše, ale Irene mu položila ruku na zápěstí. Její prsty se chvěly jen zdánlivě.

Když Irene vyšla z hotelu, nechala se záměrně zahnat do temné uličky. Carr ji chytil za paži, jeho dech páchl ginem a panikou.

Plyn z plynové lampy na rohu hořel slabě a světlo dopadalo na jejich obličeje v ostrých kontrastech. Na stěnách se míhaly stíny krys a vítr unášel novinové stránky jako předzvěst tragédie.

„Kdo je ten muž? Proč se zajímá o tiskárnu?“ huhňal.

Ireniny oči se rozšířily předstíraným šokem. „Pane Carre! Vy... vy nejste s nimi? Ale vždyť já jsem vám věřila!“

Carr zavrávoral. „S kým?“

„Scotland Yardem! Ten bankéř je detektiv Melville!“ zalhala s dokonalým třesem v hlase. „Kurr už musí vědět, že jste jejich informátor!“

Carrův obličej zpopelavěl. „To není pravda! Já jen...“

„Pak mi musíte pomoci,“ naléhala Irene a přitiskla se k němu. „Kde je ta nová tiskárna? Řekněte mi a já vás dostanu z Londýna. Mám loď v Calais čekající právě teď.“

Pod tíhou její lži a vlastního strachu Carr vykoktal: „Skladiště číslo 8 u západních doků... za rybím trhem...“

Irene ustoupila, ústa mírně pootevřená, jako by slyšela víc, než čekala. Pak mu položila ruku na rameno a zašeptala: „Zachránil jste mě. Brzy se vám ozvu.“

Z jejího parfému se Carrům žaludek zvedl víc než z jeho svědomí.

Následujícího rána našel pouliční prodavač ryb šestnáctiletého Tommyho, Carrova pomocníka, v příkopu u Blackfriars. Chlapec měl tři vyražené zuby, zlomenou pravou ruku ve dvou místech a v levé pěsti svíral krvavý cárek papíru s nápisem „MLUVIL JSI?“.

Sníh, který ten den pokryl ulice, byl kolem jeho těla rudý a ztuhlý. Vrátný přístavní společnosti, který dorazil jako první, si přetáhl klobouk přes oči a šel dál – v docích už viděl horší věci, ale málokteré tak mrazivě záměrné.

Když Carr uviděl Tommyho na nosítkách, zvracel do kanálu celých dvacet minut. Strach, který cítil, byl ostřejší než Kurrův nůž.

Kolem něj proudili lidé, nikdo se nezastavil. Londýn neumí soucítit – jen mlčet a pamatovat. A Carr věděl, že pokud přežije do večera, bude to jen díky jediné osobě: ženě, která mu právě zalhala do očí.

Na druhé straně Temže, v jednom z horních pokojů opuštěného hostince, Irene držela v ruce malý kovový kotouč. Otočila ho, odšroubovala víčko – uvnitř se skrývala miniaturní mapa skladiště. Thornhill se opíral o rám dveří, cigaretu držel obráceně, jak měl ve zvyku.

„Máš, co jsi chtěla?“ zeptal se.

„Mám. Ale bude to bolet.“

„Ještě víc než ten chlapec?“

Irene zvedla oči. „Tommy nebyl první. A rozhodně nebude poslední.“

Kapitola třináctá: Krvavé odhalení

Londýn, prosinec 1896 – pozdní noc

Joe Carr tloukl pěstí do zdi své levné podnájemní místnosti, dokud mu nezačaly krvavé klouby. Sténal jako zvíře v pasti.

„Skladiště číslo 8…“

Tu adresu dal té francouzské čubce. A teď… Tommy. Ubohý, věrný Tommy, který mu nosil kávu a noviny, teď ležel s rozbitou tváří někde v chudobinci.

Carr se sebral a vyrazil do noci. Musel varovat Kurra.

Vyběhl do zasněžené ulice, kabát na něm visel rozevlátý jako prapor hanby. Z každého rohu jako by na něj hleděla tvář obžaloby – plynové lucerny zíraly jak oči kata, vývěsky s krvavými titulky novin připomínaly, že Londýn nikdy nespí. A ulice – ulice byla jako divadlo bez publika, jen herci zločinu se pohybovali v jeho zákulisí.

Kurr poslouchal Carrovo koktavé přiznání s výrazem, jako by žvýkal žluč.

„Takže jsi jí to řekl.“

„Ne! Tedy… ano, ale ona už to věděla! To byla past, Kurre!“

Ludwig, který právě balil své drahocenné rydla, se otočil s výrazem čisté nenávisti.

„Ty pitomče. Ty ubohý, zbabělý pitomče.“

Kurr zvedl ruku. „Přesuneme stroj. Hned teď.“

„Kam?“

„Do kostela svatého Bartoloměje. Ten je prázdný od té doby, co se tam zřítila střecha.“

Ve skladišti zavládla horečná aktivita. Muži spěchali, šepoty přecházely v rozkazy, kov cinkal o kámen. Venku se zvedal vítr a s ním i pach hořícího dehtu z nedalekých loděnic, jako by sám Londýn vytušil přicházející zúčtování.

Ludwig zuřil, když jeho milovaný tiskařský stroj drhli po schodech dolů.

„Pomaleji, vy hovada!“ řval, ale bylo to marné. Nikdo si nevšiml, že z rozbitého ložiska uniká olej, že každých pár metrů zůstává na dláždění tmavá skvrna a že jeden šroub vypadl a zůstal ležet u vchodu.

Když odcházeli, Ludwig se ještě otočil a plivl před sebe.

„Prokletá Adlerová.“

Nad jejich hlavami se rozsvítila jediná pouliční lampa. Mžourala ospale, ale zahlédla dost – pohnuté tváře, zpocené čelo Carra, krabice s rytinami, a konečně i poslední otisk kol těžkého vozíku, který se ztratil v mlze.

Melville stál uprostřed prázdného skladiště číslo 8 a svítil lampou na podlahu.

„Tady byl,“ řekl svému seržantovi. „A ne sám.“ Světlo odhalilo čerstvé škrábance od těžkého stroje, kousky speciálního tiskařského papíru a především olejovou stopu vedoucí ke dveřím.

Melville se sehnul a prsty přejel po kapalině. „Tohle není obyčejný olej. Voní po… levanduli?“

V kapse mu ležel anonymní dopis, který dostal před hodinou:

„Skladiště 8. Přijďte sám. – E.D.“

Zamyslel se. Kdo je ta žena, která jim pomáhá? A proč se skrývá?

Na stěně skladiště byl nepatrný otisk – úlomek pečetního vosku, fialový, téměř neviditelný. Melville jej opatrně seškrábl nožem a zasunul do kapsy k dopisu.

„Seržante… dnes nebudeme spát. Dáme dohromady seznam všech opuštěných budov ve vzdálenosti pěti mil. A začneme s těmi, kde se kdysi tisklo.“

Za ním zabouřil vítr a otočil zapomenutý leták s nápisem: „Představení zrušeno. Irene Adlerová onemocněla.“

Kapitola čtrnáctá: Zrada v mlze

Londýn, prosinec 1896 – hustá zimní mlha

Harry Spain stál před Kurrem v zadní místnosti nevěstince u Temže, kde špinavé zdi nasákly vůní levného parfému a strachu. Kurr neřekl ani slovo – jen hodil na stůl nabitý revolver a lahvičku s průhlednou tekutinou.

„Poslední šance, Spaini,“ pronesl Kurr. „Buď Adlerová zemře do úsvitu…“

Spain sevřel zbraň. Věděl, co znamená to druhé – jed, který zanechá tělo bez viditelných stop.

„A Ludwig?“ zeptal se.

Kurrův úsměv připomínal čepel. „Už pro ni chystá… speciální rozloučení.“

V koutě místnosti vrčel starý krb a házel na popraskanou omítku stíny jako z hřbitova. Za oknem se v dálce ozýval lodní zvon – zvuk, který jako by ohlašoval rozsudek smrti.

Spain schoval zbraň pod kabát, kapsu sevřel jako hrobové víko. V jeho očích se mihl stín – nebyla to lítost, spíš předtucha, že noc, do níž se noří, už nevede zpět.

Irene Adlerová psala u krbu v domě své přítelkyně, kam se ukryla. Pero jí klouzalo po papíře, slova plynula jako šepot:

„Vážený detektive,

kostel sv. Bartoloměje. Dnes o půlnoci.

Přijďte s posily – Ludwig dokončil svůj mistrovský kousek.

Vaše E.D.“

Přiložila k dopisu kus papíru – otisk bankovky, na které místo královnina profilu zářil Melvillův obličej.

„Sophie,“ otočila se k služebné, „doneste tohle Scotland Yardu. Ale nikdo vás nesmí vidět.“

Sophie přikývla a zmizela ve stínu schodiště. Irene zůstala chvíli sedět s rukama na klíně, naslouchala hoření polen a každému prasknutí v domě, jako by to mohlo být znamení blížící se smrti. V krbu zapraskala smola, a plamen se roztáhl do výšky jako jazyk pravdy, který polyká lži.

Nad Londýnem se houstla mlha, noční obloha připomínala hedvábný závoj nasáklý inkoustem, a čas neúprosně běžel k půlnoci.

V temnotě opuštěného kostela sv. Bartoloměje pracoval Ludwig u tiskařského lomu jako posedlý. Jeho oči rudé námahou sledovaly, jak se na papíru objevuje dokonalá padělaná bankovka – s jediným „vylepšením“.

Místo královny Viktorie tam byl portrét Williama Melvilla.

„Na památku, detektive,“ chichotal se Ludwig a přidával jemné stínování. „Až tě pověsí za neschopnost.“ Nevšiml si však, že se olejová skvrna pod strojem rozšířila až ke dveřím, že jeden z jeho pomocníků zmizel v mlze a že v lavicích, které považoval za prázdné, ležel Carr, třesoucí se strachy.

Kostel sténal v poryvech větru, jako by se sám Bůh obracel ve svém spánku. Mezi zpuchřelými lavicemi se ozývaly nepatrné zvuky – šustění, dech, stín, který se pohnul o zlomek palce. Ludwig vnímal jen tikot vlastního srdce a zvuk tiskařského stroje, který bouchal jako vzdálené hřmění.

Na kůru visela stará lucerna a pohupovala se. Její světlo padalo jako pahýl života dolů, kde se rodily obrazy zrady. V koutě stál Spain, pozoroval scénu skrz záclonu prachu a omítky a čekal na vhodný okamžik.

Ale i jeho sledoval někdo jiný.

Za vitráží, rozbitou před lety při požáru, se mihla silueta. Detektiv Melville byl blíž, než si kdokoli myslel.

Kapitola patnáctá: Střet v temnotě

Londýn, pozdní noc – hustá mlha zahaluje město

Irene Adlerová právě zapalovala petrolejovou lampu, když uslyšela cvaknutí okenního zámku. Její prsty okamžitě přejely k zápěstí, kde měla ukrytý drobný derringer.

„Dobrý večer, madame,“ ozval se za ní Spainův hlas.

Otočila se právě včas, aby uviděla jeho revolver namířený na její hruď.

„Pane Spaini,“ usmála se, aniž by pohledem prozradila, že její prsty už našly spoušť derringeru. „Jak… neočekávané.“

Spain měl oči jako dva kusy ledu. „Kurr posílá pozdrav.“

Za oknem se převalovala mlha, která jako by naslouchala. Vše se ponořilo do stavu, kdy jediným hmatatelným prvkem byla hrozba – napnutá jako struna mezi dvěma zbraněmi.

Na stole doutnal zbytek dopisu, který už nikdo nedočte. Hodiny na zdi odbíjely čtvrt na jednu – čas, kdy se v Londýně nejčastěji vraždí.

Výstřel rozbil lampu – Irene se překulila přes stůl, zatímco střepy skla zasypaly koberec.

„Nemuselo to takhle skončit!“ řval Spain a střílel znovu. Kulka se zabodla do zrcadla nad krbem.

Irenina odpověď přišla v podobě výstřelu z derringeru – kulka Spaina zasáhla do ramene.

„Čert aby tě vzal!“ zařval a vrhl se na ni.

Náraz je oba srazil na zem. Irene cítila, jak jí Spainova krev teče po krku, zatímco jeho prsty svíraly její hrdlo.

Její srdce bilo jako kostelní zvon a svět kolem se změnil v kaleidoskop tmy, zloby a zoufalství. Loktem se pokusila zarazit útočníkův pohyb, nehty mu zarývala do tváře. Spain sykl bolestí, ale nepovolil.

Nábytek se převracel, stín bojoval se stínem. Krvavé skvrny se rozšiřovaly po koberci jako mapy násilí.

Z rohu místnosti padl na zem porcelánový džbán a rozbil se s ozvěnou, která připomínala výstřel z jiného světa. Irene se podařilo v poslední vteřině uchopit těžký svícen. Zvedla ho – a udeřila.

Melville přiběhl k Ireninu bytu právě včas, aby uslyšel poslední výstřel. Když vyrazil dveře, našel:

Rozbitý nábytek

Krev na koberci (její nebo Spainova?)

A na rozbitém zrcadle napsáno rtěnkou:

„SV. BARTOLOMĚJ – PODLAHA“

Melville sevřel pěsti. Věděl, co to znamená – Irene byla unesena, ale ne bez boje. A zanechala mu stopu.

V tom se ozval zvuk: klapnutí podrážek na mokré dlažbě dvora za domem. Melville vyběhl k zadnímu vchodu, ale zahlédl už jen siluetu vzdalující se v mlze. Postava nesla něco… nebo někoho.

Rozběhl se. V uších mu zněla jediná myšlenka:

„Podlaha. Bartoloměj. A jestli se opozdím, bude pozdě.“

Kapitola šestnáctá: Zlomená spojka

Londýn, kostel sv. Bartoloměje – hluboká noc

Irene Adlerová visela na řetězech přibitých ke zborcenému oltáři, její obličej zalitý potem a krví z rozseknutého rtu. Kurr pomalu obcházel kolem ní, v ruce svíral rozžhavený kus železa.

„Kolik jsi jim řekla?“ sykl jí do ucha. „Kdo další o nás ví?“

Irene zvedla hlavu a přes oteklé oko se pokusila o úsměv. „Víte… že váš parfém… páchne jako levandule… a hnijící ryby?“

Kurr zařval a přitlačil žhavé železo k jejímu rameni. Vzduch naplnil pach spálené kůže.

Plameny svící tančily na kamenných zdech, odrážely se v kovu řetězů a zrcadlily bolest v očích ženy, která navzdory všemu odmítala mluvit. Ve stínech za oltářem praskalo dřevo pod napětím, jakoby se samotný kostel chvěl odporem nad tím, co v něm právě probíhá.

Kurr se napřímil, pot mu stékal po spáncích, a znovu přiložil železo ke kovadlině, aby ho znovu rozžhavil. Jeho ruce se třásly nikoli vyčerpáním, ale vztekem. Irene přesto mlčela.

Ludwig pozoroval mučení z temného kouta kostela. Jeho prsty nervózně přejížděly po dokonalém padělku bankovky s Melvillovým portrétem.

„Kurre,“ zakoktal. „Zabij ji a pojďme odsud. Každá minuta—“

„Mlč!“ vyštěkl Kurr. „Dokud nevím, co všechno prozradila, nikam neodcházíme!“

Ludwig poprvé po letech cítil strach – ne z policie, ale z vlastního šéfa. A v tom okamžiku, když pohleděl na Irene, začalo se v něm probouzet cosi hlubšího: pochybnost. Nebo snad lítost? Byla krásná, silná, dokonce v bolesti důstojná. Její přítomnost, ač v řetězech, narušovala jeho svět čísel, tisku a stínů.

Z jeho kapsy vyklouzl složený plán úniku – složitý a přesný jako hodinový strojek. Ale Ludwig už věděl, že hodiny tikají jinak. A že některé věci nejde naplánovat.

Melville se plížil zpustlým kostelem, zatímco jeho muži obklíčili budovu. Svítil si jen měsícem, jehož světlo pronikalo skrz rozbité vitráže. Najednou uviděl olejové skvrny vedoucí k oltáři, kus látky z Irenina šatu zachycený na hřebíku – a pak ji spatřil: visela v pavučině řetězů, zatímco Kurra stál opodál s železem v ruce.

Vytáhl revolver. „Scotland Yard! Ruce vzhůru!“

Kurr se otočil s úšklebkem. „Pozdě, Melville. Zase!“

V tu chvíli se ozval ohlušující výbuch – Ludwig právě zapálil sud s práškovým inkoustem.

Plamen olízl strop, vitráže se roztříštily v kaleidoskop světla a střepin. Tlaková vlna smetla Melvilla k zemi, vzduch se proměnil v kouřovou stěnu a všude kolem začaly padat trámy.

Kurr zmizel v závoji prachu jako přízrak pekel, ale Irene zůstala – řetězy zaklíněné, rameno zkrvavené, oči doširoka otevřené.

Melville se zvedl, kašlal, ruce zakryté popelem. Přes dým zahlédl postavu Ludwiga, která váhala – v ruce klíč od pout.

„Pomozte jí!“ zvolal Melville, a jeho hlas se nesl chrámem jako výzva k vykoupení.

Kapitola sedmnáctá: Spojenci ve stínu

Kostel sv. Bartoloměje – hluboká noc

Melvillovy prsty byly obratné, ale neohrabané, když obvazoval Irenino spálené rameno. V sakristii, kde se kdysi uchovávaly svaté bohoslužebné náčiní, teď ležely na oltáři rozbité hrnky a špinavé hadry.

„Měla jste štěstí,“ zabručel, když přikládal čistý kus látky. „Že to nebylo o pár centimetrů výš.“

Irene se neusmála, jen zatnula zuby. „Štěstí mělo jméno Spain. Ten idiot mě netrefil ani ze tří metrů.“

Melville zavrtěl hlavou. Irene byla první člověk, kterého potkal, kdo dokázal být sarkastický i s kulkou v rameni.

Nad nimi se klenul oprýskaný strop, z něhož visely cáry pavučin a kousky omítky. Staré dřevěné lavice stály rozházené po místnosti jako trosky ztroskotané lodi. Mezi nimi ležela malá ampule morfia – opuštěná a prázdná.

Na zápraží kostela zakrákal havran, jeho stín přelétl přes zaprášené ikony, jako by si i on přál, aby tato noc skončila.

Irene se posadila, její oči v pološeru zářily jako kočičí.

„Kurr utekl, ale vrátí se. Je příliš ješitný na to, aby přijal porážku.“

„A Ludwig?“

„Ten uteče první. Sám, se svými drahocennými štočky.“

Melville přikývl. „Potřebujeme návnadu.“

„Mám ji,“ řekla Irene a vytáhla z roztržených šatů zlatý přívěsek. „Ruský kupec. Člen carské rodiny, který sbírá padělky jako kuriozity. Kurr to koupí – doslova.“

Melvillův úsměv byl téměř neviditelný. „A kdo bude ten kupec?“

„Váš nejlepší herec. Ten, co hraje bankéře.“

Z dálky zazněl hrom – nízký, táhlý, jakoby sám čas zavrčel v nelibosti nad tím, co se chystá.

„A co když Kurr pozná podvod?“ zeptal se Melville.

Irene přejela prstem po hrotu přívěsku. „Pak se postaráme, aby neměl čas o něm přemýšlet.“

Když Melville prohledával kostel, světlo jeho lucerny odhalilo na kamenné podlaze klikatou stopu olejových skvrn.

„Ludwig,“ zašeptal.

Sledoval je až k bočnímu východu, kde našel:

Rozbité ložisko z tiskařského stroje

Kousek hedvábného papíru (Ludwigova poznámka s čísly série)

A hlavně – čerstvý otisk kožené boty směřující k řece

Vedle otisku byla ulomená tříska z dřevěné přepravky – pach ředidla se vznášel ve vzduchu, přimíchaný k vlhkosti noci. Melville věděl, že padělatelé si své nástroje chrání jako poklad – ale Ludwig spěchal. A ve spěchu se dělají chyby.

Odsunul staré dveře, zaskřípěly jako hřbitovní brána.

Za nimi se rozkládalo nábřeží – kalužemi poseté, mlhou obalené, se siluetami lodí zakotvených u přístavních sloupů.

„Budete potřebovat tohle,“ řekl Melville a podal Irene malý derringer.

Irene zavrtěla hlavou. „Ne. Já budu potřebovat vypadat bezmocně. Zlomená. Poražená.“

Melville pochopil. „A já zatím připravím hostinu pro naše… obchodní partnery.“

Venku začalo pršet. Kapky bubnovaly na rozbité vitráže jako odpočítávání.

Mezi ruinami kostela někdo otočil starý ciferník – ručně vyrytý v kameni, zarostlý mechem. Hodiny ukazovaly pět minut do půlnoci.

Irene si narovnala šaty, přetřela si rty šminkou, jejíž zbytek ukrývala v botě, a vstala. Vypadala jako žena, která přežila víc než jediné peklo – a byla připravená vstoupit do dalšího.

Kapitola osmnáctá: Návnada pro lišku

Londýnské doky – prosinec 1896, časně ráno

Irene Adlerová psala v temném koutě levného penzionu, kam se ukryla. Každý pohyb ruky ji stál úsilí – spálené rameno pod obvazy pulzovalo bolestí. Ale její úsměv byl ostrý jako břitva, když dokončila vzkaz:

„Španělský kapitáne,

Kurr mě mučil zbytečně – Melville už ví vše.

Přijďte dnes v noci k západním dokům. Mám plán, jak zmizet se zlatem.

– E.D.“

Přivázala lístek k noze pouličního holuba a vypustila ho oknem. Pták zmizel v mlze směrem k nevěstinci, kde Spain přespával.

Z ulice se ozvalo zatroubení parního vozu, pak křik prodavače ranních novin. Irene pohlédla do zrcadla, jehož rám kdysi býval pozlacený, a přejela si rty barvou, jejíž odstín připomínal punc noblesy z dávných časů. Přitom pronesla: „Přichází závěrečné dějství.“

Kurr držel v ruce vzkaz a hleděl do plamene svíce, která osvětlovala jejich provizorní skrýš pod skladištěm.

„Past,“ zavrčel. „Ta žena by nás nikdy nevarovala.“

Spain si přečetl zprávu podruhé. „A co když ne? Co když Melville opravdu ví? My potřebujeme ty peníze, Kurre!“

Kurr sevřel čelisti a prstem poklepal na mapu, kterou měli rozloženou na sudu. „Přijďte oba. Ale pokud to je léčka…“ Nedopověděl. Místo toho vytáhl dýku a zarazil ji do stolu.

V rohu stála klec s dvěma poštovními holuby. Spain jednoho vzal a připravil nový vzkaz. „Zajistím, aby o našem příchodu věděl i Ludwig. Ať už se skrývá kdekoliv.“

Ludwig balil své štočky do lodního kufru s dětskou péčí. Každý kus měl zabalený v hedvábném papíru.

„Blázni,“ mumlal si pro sebe. „Všichni myslí jen na peníze. Já tvořím umění.“

Převlékl se za námořníka – vousy oholil, vlasy obarvil černou mastí. Jen jeho oči zůstaly stejné: šíleně jasné, posedlé dokonalostí.

Když vyšel na ulici, nevšiml si muže v průjezdu, který si zapisoval číslo lodi.

Vítr si pohrával s rohem jeho kabátu. Z kapsy mu vykukoval pečlivě složený manifest – falešný, ovšem s podpisem, který by oklamal i samotného ministra námořnictva.

Před lodí „Andromeda“ stáli dva přístavní dělníci. Oba mlčky sledovali Ludwiga, ale jen jeden z nich byl skutečný dělník. Druhý měl na sobě kožené boty z Piccadilly a v rukávu revolver Webley.

Meiklejohn se skláněl nad mladým chlapcem, špinavým, ale rychlým poslíčkem z Lambethu.

„Tuhle zprávu dáš panu Kurrovi osobně. Nikomu jinému! Tady máš pět šilinků. Zbytek až po návratu.“

Chlapec přikývl a zmizel v davu.

Nedaleko odtud, v mlžném průchodu mezi skladišti, se k Meiklejohnovi přiblížil vysoký muž s deštníkem. Měl na sobě kabát s rozhaleným límcem a v očích výraz opovržení.

„Hledáte věrnost, inspektore?“ ozval se hlas.

Meiklejohn se otočil. Byl to Druscovich. V ruce držel dopis – přetištěný, s pečetí Scotland Yardu.

„Ten chlapec byl můj. A ten dopis už teď čte Melville.“

Ve chvíli, kdy Meiklejohn sáhl po vnitřní kapse, se zpoza sudu vynořili dva uniformovaní muži.

„Dobrý večer, inspektore,“ řekl Melville, když vystoupil ze stínu. „Pojďte si s námi promluvit o svých… obálkách s dvojitým dnem.“

Kapitola devatenáctá: Klec se zavírá

Londýnské doky – pozdní večer, prosinec 1896

Irene Adlerová stála na konci opuštěného mola, její postava zahalená do roztrhaného pláště. V ruce svírala lucernu, jejíž světlo se třáslo v ledovém větru. Před ní stál muž v kožiších a sametovém kabátci – „hrabě Orlov“, převlečený policejní inspektor z carské ochranky.

„Dvacet tisíc liber ve zlatě,“ šeptal falešný Rus a poklepal na bednu u nohou. „A dalších třicet, až opustíme přístav.“

Jejich slova se rozplývala v husté, slané mlze, která zakrývala nejen tváře, ale i úmysly. Za nimi čněla silueta rozpadlého jeřábu a větrné kolo starého skladu se otáčelo s nelítostnou pravidelností.

V temnotě za sudovým nákladem se ozval šustot.

Mezi prkny přístavního mola se mihla ruka. Špička dýky zableskla na vteřinu v paprsku lucerny.

Kurr vyšel z mlhy jako přízrak, Spain těsně za ním s rukou na revolveru.

„Madame Duvall,“ sykl Kurr. „Nebo bych měl říkat… Adlerová?“

Jeho oči byly rozšířené, zorničky jako bodce. Pod špinavým kabátem se mu rýsoval chladný obrys pistole, připravené konat bez varování.

Irene se zachvěla, ale její hlas zůstal pevný: „Jména teď nehrají roli. Melville ví o kostele. O tiskárně. O všem.“

Spain vykročil vpřed, jeho tvář zkřivená nenávistí. „Ty mrcho! Já tě měl zabít v tom bytě!“

Jeho hlas rozřezával mlhu jako rezavé ostří, bez stopy slitování.

„Klid!“ zavrčel Kurr. „Kde je to zlato?“

„Tady,“ řekl „hrabě“ a zvedl víko bedny. Místo zlatých cihel uvnitř ležely policejní pouta.

Ocelové čelisti na dně svítily jako výsměch. Spain se zarazil – jen na zlomek vteřiny, ale stačilo to.

Melvillův píšťalka pronikla nocí. Z temnot se vynořili muži Scotland Yardu.

Spain tasil revolver a vystřelil – kulka srazila Irene na kolena. Ale než stihl vystřelit podruhé, její noha mu podrazila nohy a derringer vyrazil z jeho ruky.

Bleskový pohyb, instinkt, přežití. Lucerna dopadla na zem a roztříštila se o kámen, plamen na okamžik osvítil chaos.

Kurr se otočil k útěku, ale Melville ho srazil k zemi. „William Kurr, jste zatčen za—“

„Zatracená děvko!“ řval Kurr, zatímco mu nasazovali pouta.

Dva detektivové ho zvedli a odvlekli k čekající dodávce, která stála na konci mola pod lodním jeřábem. Vzduch voněl solí a spalovaným uhlím. Ze všech stran se sbíhali další agenti – jeden z nich měl na rameni papouška, kterého Spain kdysi daroval dívce v Limehouse.

Na nádraží Paddington se Ludwig tlačil k vlaku do Southamptonu, jeho námořnický převlek vypadal věrohodně. Až na kufr, který neustále kontroloval.

„Všechno v pořádku, příteli?“ zeptal se železniční úředník.

„Ano, ano! Jen mé… námořní vybavení.“

Úředník poklepal na kufr. Uvnitř něco cinklo.

„Otevřete, prosím.“

Ludwig se zapotácel. „NE! Toto jsou mé nástroje! Já jsem UMĚLEC!“

Když kufr otevřeli, světlo odhalilo měděné štočky s vyrytými portréty královny.

Okolo se shromáždili zvědavci. Mezi nimi i postarší dáma s kloboukem z východoindických per. Vzhlédla a pronesla: „Panečku. Ten portrét – má víc duše než ten pravý.“

Dva uniformovaní konstáblové uchopili Ludwiga za paže. Bránil se jen slovy.

„Neberte mi je! Každý oblouk… každá linka… to není padělání! To je… pocta!“

Ale pocta se ve Spojeném království nenosí na klopách falešného tisku. A vlak do Southamptonu odjel bez něj.

Kapitola dvacátá: Poslední únik

Londýn, prosinec 1896 – pozdní noc

Meiklejohn se plížil tmavými uličkami směrem k Temži, jeho uniforma promočená potem, ačkoliv noc byla mrazivá. Z cihel domů stékala voda, kapky bubnovaly na mosazné okapy. Každý krok v blátě zněl jako hřebík zatlučený do rakve svědomí.

U břehu kolísala malá rybářská bárka – jeho poslední naděje. Ospalý proud Temže se převaloval přes řetězy lodí a mezi mlhovými závoji se míhaly lucerny kotvících člunů.

„Převez mě na druhý břeh,“ sykl na otrhaného převozníka a hodil mu měšec s penězi.

Stařec s jedním okem se nahrbil, měšec chytil do ruky zkřivené revmatem. „Jistě, pane. Ale bude to mokrá jízda.“ Otočil se k loďce, když v tom okamžiku se z mlhy vynořily siluety tří mužů. Jeden z nich měl vysoký cylindr, druhý nesl lucernu, jejíž svit odhalil emblém Scotland Yardu, a třetí – pevný, chladný a neústupný – vykročil kupředu.

Boty zaduněly po prknech přístavního mola.

„Inspektore Meiklejohne,“ ozval se Melvilleův hlas. „To je opravdu ubohý konec pro muže vašeho postavení.“

Světlo lucerny dopadlo na Melvillovu tvář – nepohnul ani brvou, když sáhl do kapsy pro stříbrnou píšťalku. Ale nebyla třeba. Meiklejohn se otočil k vodě, ale silné ruce ho již stahovaly zpět na pevnou zem. Jeho dýka, kterou ukrýval pod kabátem, dopadla do bahna s dutým cinknutím.

Z Temže se ozval hlas racka – osamělý, výsměšný.

V temné cele Scotland Yardu seděl Druscovich na dřevěné lavici a třásl se jako list. Kapky vody se sbíraly na stropních trámech a padaly v pravidelných intervalech do vědru, které bylo kdysi bílé, ale teď připomínalo olověné jádro pokání.

„Jména,“ řekl Melville klidně. „Chci všechna jména.“

Jeho tón byl nezúčastněný, spíše unavený než přísný – jakoby měl co do činění ne s člověkem, ale se složkou plnou nešťastných rozhodnutí.

Druscovichův pohled byl prázdný. „Už to stejně nemá cenu…“ Jeho prsty se sevřely kolem odznaku, který mu právě strhli z uniformy. „Všechno to začalo jen pár librami. Jen pár…“

Zavřel oči, jako by chtěl zahladit obrazy svých dřívějších rozhodnutí. „A pak přišel Kurr. A pak Spain. A pak už to byl jen kluzký svah.“

Melville odložil pero. Věděl, že tento muž už je zlomený bez jakéhokoliv nátlaku.

„Nechte ho,“ řekl strážnému. „Zítra se možná rozpovídá víc. Nebo vůbec.“ A pak odešel, jeho kabát se vlek za ním jako plášť kata, jen bez sekyry.

Kurr stál na schodech věznice, spoutaný řetězy, když jeho oči potkaly Ireniny.

Byla tam – ve stínu, se šátkem přehozeným přes ramena, v šatech, které už dávno ztratily lesk dámy a získaly hrdost přeživší.

„Adlerová…“ zašeptal tak tiše, že to slyšela jen ona. „Měla jsi zemřít v tom kostele.“

Jeho oči byly prázdné, ale rty napjaté. Jako by doufal, že jeho jedovaté slovo ji poraní víc než kulka.

Irene se neusmála. „Ale nezemřela jsem.“

V tom okamžiku ji strhl policejní zátah do strany – někdo křičel, někdo střílel do vzduchu. A když se dým rozptýlil, Irene byla pryč.

Na kamenných schodech ležel jen její fialový šátek, omotaný kolem opuštěných pout.

Vězeňský dozorce se sklonil, šátek se mu zachvěl v ruce. Melville mlčky hleděl k mlze, která se zvedala nad městem. Věděl, že v této hře nezvítězil nikdo.

Kapitola dvacátáprvní: Sklapla klec

Scotland Yard, leden 1897

Melvillova pero klouzalo po oficiálním formuláři, každé slovo pečlivě váženo. V kanceláři bylo chladno, jeho dech se srážel na skle oken jako připomínka lednové neústupnosti. Za dveřmi zněl šepot administrativy, cinkání hodin a kroky konstábla, který právě nesl urnu s popelem starých spisů.

„Dne 17. prosince 1896 byl v přístavu proveden úspěšný zásah proti gangu padělatelů pod vedením Williama Kurra. Zajati následující osoby:“

Seznam pokračoval – jména, zločiny, tresty. Ale Melvilleho myšlenky byly jinde. V hlavě se mu vynořila silueta přístavního mola, světélko lucerny v Ireneině ruce, a tichá, ale pevná slova, jimiž vzdorovala Spainovu hněvu.

Složil ruce. Na konci seznamu připsal jen dvě slova navíc: „Případ uzavřen.“

A přesto věděl, že se některé věci uzavřít nedají.

Když se vrátil do své kanceláře, na stole ležela pětilibrová bankovka. Vzduch tu voněl dřevem, inkoustem a závanem parfému, který sem očividně nepatřil – jasmín a santal, sladký jako vzpomínka.

Zprvu ji chtěl odložit mezi důkazy, ale pak si všiml drobného vrypu u královnina portrétu. Přiložil lupu.

„Děkuji. E.D.“

Úsměv mu hrál na rtech. Adlerová. Samozřejmě.

Na okamžik se zadíval z okna na zasněžené střechy Whitehallu, jako by doufal, že ji někde zahlédne – v kočáře, pod závojem, mizící v uličce. Ale zůstal jen sníh a klid.

Na nádvoří Scotland Yardu stál železný kotel. Jeden po druhém do něj házeli Ludwigovy padělky – ty dokonalé, ty téměř dokonalé, i ten poslední s Melvillovým portrétem.

Plameny olízly papír, barvy se zkřivily v žáru. Z věže odbíjely hodiny čtvrt na šest, zatímco žár pomalu spaloval měsíce práce, klamu a zločinu.

„Tak,“ řekl Melville do ticha. „Konec.“

Nad Londýnem začal padat první sníh roku 1897. Zasypával střechy, obrubníky i schody, po kterých odcházeli muži, kteří měnili historii – nebo se o to alespoň pokusili.

Epilog: Osudy padouchů

William Kurr – 14 let nucených prací (zemřel ve vězení na tuberkulózu, 1901)

Charles Ludwig – 12 let vězení (kreslil padělky na toaletní papír až do své smrti)

Joe Carr – 10 let nucených prací (po propuštění zmizel v Americe)

Harry Spain – 7 let vězení (zardoušen ve vězeňské rvačce)

Zkorumpovaní policisté – degradováni, odsouzeni k 5 letům (Druscovich spáchal sebevraždu ve své cele)

Na Melvillově stole navždy zůstala ležet ta jediná, nedokonalá bankovka s vzkazem, který nikdo jiný neviděl.

Table of Contents

Falešná hra Irene Adler

Prolog: Tajemná stopa

Část první: Dopis neznámého

Část druhá: Muž, který věděl příliš

Irene vstupuje do hry

Kapitola první: Dáma s francouzskými manýry

Kapitola druhá: Návštěva v nechvalně známém klubu

Kapitola třetí: První test důvěry

Kapitola čtvrtá: Setkání s Kurrem – hra na kočku a myš

Kapitola pátá: Ludwigova podezření

Kapitola šestá: Důvěra získána

Dvojí hra

Kapitola sedmá: Šachová partie s Harrym Spainem

Kapitola osmá: Taneček s policií

Kapitola devátá: Stíny v zákulisí

Kapitola desátá: Léčka na dvou frontách

Zrada a nebezpečí

Kapitola jedenáctá: Prasklina v masce

Kapitola dvanáctá: Lov na lišku

Kapitola třináctá: Krvavé odhalení

Kapitola čtrnáctá: Zrada v mlze

Kapitola patnáctá: Střet v temnotě

Kapitola šestnáctá: Zlomená spojka

Kapitola sedmnáctá: Spojenci ve stínu

Kapitola osmnáctá: Návnada pro lišku

Kapitola devatenáctá: Klec se zavírá

Kapitola dvacátá: Poslední únik

Kapitola dvacátáprvní: Sklapla klec

Epilog: Osudy padouchů