Prolog: Londýn v bouři (květen 1899)

Prolog: Londýn v bouři (květen 1899)

Vlhké květnové ráno dusilo Londýn jako mokrá vlněná deka. Irene Adler stála na nástupišti železniční stanice Euston, pevně svírajíc cestovní kufr s mosaznými rohy. Vzduch byl prosycen pachem uhelného kouře a vzdáleného křiku demonstrantů, jejichž hlasy se nesly až sem z Trafalgarského náměstí.

„Hanba válečným zločincům!“ „Pryč s koncentračními tábory!“

Nápisy na protestních transparentech byly vidět i z oken vlaku. Irene si přitiskla k nosu hedvábný kapesníček, jako by chtěla odfiltrovat nejen pach města, ale i jeho morální zkázu.

Noviny na stánku jí přitáhly pozornost.

The Times vychvaloval „hrdinské činy našich chrabrých vojáků v Jižní Africe“, zatímco Manchester Guardian vedle něj otiskoval článek s titulkem: „Masakr v Bloemfontein: Civilisté umírají hlady za ostnatými dráty.“ Fotografie vyhublých dětí ji zasáhla jako úder.

„Tak tohle je ta slavná britská civilizace,“ zašeptala.

Před měsícem ještě zpívala v Covent Garden, ale poté, co veřejně podpořila Emily Hobhouseovou a její zprávy o utrpení Búrů, se stala terčem nenávistných článků. „Pěvkyně, která fandí nepřátelům impéria!“ psaly bulvární plátky.

Důvod její cesty byl nicméně osobnější. Dopis z New Yorku jí oznámil, že po zemřelém strýci jí náleží podíl v obchodní společnosti – a ona potřebovala zmizet. Ne nadlouho. Jen dostatečně dlouho na to, aby válečná hysterie opadla.

V bytě na druhém poschodí cihlového domu v Belgravii, kousek od Eaton Square, panovalo nezvyklé ticho. Irene Adlerová naposledy pohlédla přes rameno – jako by chtěla zapsat si do paměti každý detail: poličku s notami od Mozarta, vybledlé růže ve váze z bílého porcelánu, skleněnou šperkovnici s popraskaným víkem. Na toaletním stolku zůstala ležet polovina napsaného dopisu, vedle něj sklenice sherry, nedopitá od včerejší noci.

Zatáhla sametový závěs. Když ho pustila, slunce, které se na okamžik prodralo skrze mraky, opět zmizelo. Byt byl elegantní, ale ne okázalý – s těžkým dřevěným nábytkem, krbem obloženým mramorem a několika orientálními koberci, které si přivezla z Paříže. Každá věc měla své místo. Přesto zde visel pocit odcházení – hrany prázdných polic, klíče položené vedle vchodových dveří, podivný chlad.

Cestou na nádraží si koupila noviny. Titulky jakoby spolu bojovaly: The Times „Boje u Mafekingu pokračují. Plukovník Baden-Powell projevuje mimořádné vůdcovské schopnosti.“

„Nepřítel se uchyluje ke zrádným praktikám – civilisté ukrývají střelivo, ženy fungují jako zvědové. Přesto britská disciplína vítězí. 'Je to válka za svobodu a řád,' uvedl včera premiér Salisbury.“

The Manchester Guardian „Masakr v Bloemfontein: Děti umírají v prachu“

„Zpráva paní Emily Hobhouseové přináší mrazivá svědectví o stavu v internačních táborech. Tisíce žen a dětí, většinou búrského původu, jsou drženy za ostnatým drátem. 'Jeden lékař na pět tisíc vězňů,' stojí v jejím dopise. 'Nemáme žádné mýdlo, jen vodu a zemi. Těla dětí se pokrývají vředy a matky je drží v náručí, když umírají hlady.'“

Irene si přitiskla noviny k hrudi a přivřela oči.

Na dně kabelky měla stále zastrčený výstřižek z Daily Mail, kde ji anonymní autor označil za „vlažnou vlastenku“ a „dámu s přílišnými sympatiemi ke slabým a poraženým“. Připsala si k němu jedinou větu: „Abychom mohli být skutečně silní, musíme mít odvahu mít soucit.“

Kapitola první: Cesta do Liverpoolu

Kapitola první: Cesta do Liverpoolu

V kupé první třídy visel ve vzduchu těžký pach vlhkého sukna a uhelného kouře. Irene Adlerová opřela čelo o chladné sklo okna a sledovala, jak za ním ubíhají šedivé siluety továrních komínů. Jejich dým se mísil s květnovou mlhou, až vytvářel jakousi špinavou oponu, pod kterou se krčily dělnické čtvrti.

Znovu otevřela noviny. The Times s patetickým titulkem "Naši hrdinové v Jižní Africe šíří civilizaci" sousedil s Manchester Guardianem, jehož ostrá kritika ji přiměla ztuhnout: "Koncentrační tábory: Británie si zaplevelila svůj štít nevinnou krví." Fotografie vyhublých dětí v Bloemfonteinu jí vyvolala nevolnost.

Z protějšího kupé se doneslo šeptání: „To je prý ta Adlerová,“ sykla žena v klobouku ozdobeném pštrosím pérem. „Ta, co se spolčila s těmi búrskými barbary.“

„To je ostuda,“ odpověděla její společnice. „Zpívat by jí měli zakázat.“

Irene se lehce usmála. Londýnská společnost jí ještě před měsícem tleskala ve stoje, když v Covent Garden zpívala Violettu. Teď ji prohlašovali za zrádkyni jen proto, že měla tu drzost připojit se k protestům Emily Hobhouseové.

Náhle se dveře kupé prudce rozlétly a dovnitř vpadl asi osmiletý chlapec s buřinkou na hlavě a pytlíkem bonbonů v ruce.

„Pardon, madam!“ vyhrkl zadýchaně, když zjistil, že není tam, kde má být. Za ním se ozvalo důrazné: „Henry! Okamžitě pojď zpátky, nebo o ty své sladkosti přijdeš!“

Chlapec zmizel stejně rychle, jak se objevil. Irene se usmála a zavřela dveře za ním.

V průběhu cesty se uličkou několikrát mihla vlaková stevarda s pletenou síťkou na chléb a konvicí čaje. Starší gentleman naproti si rozložil cestovní šachy a marně hledal protihráče.

„Nikdy nehraju černými,“ poznamenal k Irene s úsměvem, který měl možná být šarmantní, ale vyzněl neobratně. „Máte ráda šachy, dámo?“ „Jenom když nejde o krále,“ odpověděla klidně, aniž by odtrhla pohled od okna.

Ve stanici Crewe do kupé přistoupil drobný duchovní v příliš velkém klobouku, který mu co chvíli sklouzával do očí. Vůně levandule, která ho provázela, byla příjemnější než cokoliv, co dosud vlak nabízel. Duchovní krátce zasalutoval Bibli, kterou vytáhl z tašky, a dal se do čtení žalmu. Po několika minutách však usnul s hlavou opřenou o rám okna a při výdechu tiše hvízdal nosem.

Když vlak s praskotem brzdil, za okny se objevily první doky Liverpoolu, s nakloněnými stožáry a hejny křičících racků. Na nástupišti mezi davem zaslechla útržek rozhovoru: „…na Oceanicu prý bude i Lady Ashworth.“

„Ta feministická výtržnice? To bude plavba!“

Irene si upravila rukavičky. Zajímavé, pomyslela si. Kočár s erbem White Star Line už na ni čekal.

Když nastupovala, spatřila v odrazu skla mladého muže v ošuntělém kabátě, jak si ji krátce prohlíží. Stál u sloupu s tabulí jízdních řádů a předstíral, že čte. Irene odvrátila zrak – ale tvář si zapamatovala.

Když vklouzla do vyšívaného interiéru kočáru, nevěděla, že poslední zpráva, kterou v Británii slyšela, bude výkřik novinového prodavače: „Další zprávy z fronty! Generál Kitchener hlásí vítězství u Pretorie!“

Dav se rozchechtal. Nikdo si nevšiml, jak se Irene při tom jméně zachvěla. Stejně jako nikdo neviděl stín, který jí přeběhl po tváři, když kočár vyrazil směrem k přístavu, kde na ni čekala RMS Oceanic – a s ní i osudová plavba.

Kapitola druhá: Nalodění

Kapitola druhá: Nalodění

Parník Oceanic se tyčil nad liverpoolským přístavem jako snová vize moderního věku. Dvě stě patnáct metrů bílé oceli a černého uhlí, s komíny natřenými v barvách White Star Line – žlutohnědé s černými vrcholy. Irene Adlerová zastavila na molu, aby si prohlédla tu technickou nádheru. Slaný vzduch jí ovíval tvář a poprvé po měsících cítila, jak se jí z ramen snímá tíha londýnských předsudků.

„Vaše lístky, madam,“ ozval se za ní hlas.

Stevard v křišťálově čisté uniformě jí pokynul k přepážce. Jeho prsty přebíraly doklady s precizností bankéře.

„Kabina B-14 v první třídě. Vaše zavazadla už byla převezena. Budete mít výhled na moře.“

Cesta po můstku na palubu jí připadala jako přechod mezi dvěma světy. Pod nohama jí duněla masivní dubová prkna, zatímco kolem ní proudili cestující všech tříd – dámy v kloboucích ozdobených celými ptáky, obchodníci s aktovkami přitisknutými k hrudi, rodiny přistěhovalců tlačící před sebou svůj skromný majetek v dřevěných bednách.

Z davu se ozývaly útržky různých jazyků – francouzština, němčina, italština, a v jednom okamžiku i čeština, když statná žena v šátku hubovala svému synkovi, který se snažil šlápnout na každého racka, který se přiblížil k molu.

Na palubě Irene málem porazil rozrušený mladík s fotoaparátem. „Promiňte, madam,“ vyhrkl, „hledám ideální úhel na zachycení komínů při odrazu v lesklém zábradlí. Jsem korespondent pro The Sketch, víte.“

„Pak byste měl nejdřív zachytit vlastní boty – stoupáte mi na šaty,“ odvětila Irene suše, ale s lehkým úsměvem.

První třída voněla novotou a penězi. Lesklé mosazné kliky odrážely světlo, které prosvěcovalo i ten nejmenší koutek chodby. Kabina B-14 byla přesně taková, jakou si představovala – prostorná, s mahagonovým psacím stolem, širokým lůžkem a oknem, které by se dalo celé otevřít, aby dovnitř vnikl čerstvý mořský vzduch.

Na sousední chodbě bylo slyšet tichý spor:

„Říkám ti, že to není čistá anglická lady. Vídala jsem ji ve společnosti toho anarchisty...“ „Pššt! V první třídě máme zachovávat dekórum!“

Irene zvedla obočí. Tak brzy? Ještě se loď ani neodlepila od mola a už kolují fámy.

„Kapitánův uvítací přípitek je dnes v šest ve velké jídelně,“ informoval ji stevard, který ji doprovázel. „Na tuto událost doporučujeme večerní oděv“

Irene přikývla, ale její pozornost už poutal výhled z okna směrem k dolním palubám. Tam, mezi hlučným davem cestujících třetí třídy, stál muž, který na první pohled nepatřil mezi chudé přistěhovalce. Byl vysoký, s tváří ošlehanou africkým sluncem a očima, které už dávno ztratily schopnost žádat o milost. Jeho pohled se na okamžik setkal s Ireneiným, a v tom zlomku vteřiny mezi nimi proběhlo tiché porozumění dvou lidí, kteří vědí, co znamená ztratit domov.

Když se pak otočil a zmizel v podpalubí, Irene si pomyslela, že by možná měla zjistit, kdo je ten muž, jehož pohled vypadal, jako by už dávno pohřbil všechny své naděje.

Na psacím stole ležel lodní deník a jídelní lístek. Večerní menu slibovalo ústřice, kachnu na pomerančích a šampaňské z roku 1893. Ale Irene Adlerová už věděla, že skutečné drama této plavby se nebude odehrávat mezi stříbrnými příbory a křišťálovými poháry první třídy.

Z vedlejší kajuty se právě ozvalo zmatené:

„Hectori! Kde je můj cylindr? Ten pravý, ne ten z Cambridge!“

„Je v kufru, milorde.“

„V jakém kufru?! V tom s koloniální etikou?!“

Irene se usmála. Aristokracie si na moři evidentně přivezla i své zmatky.

Kapitola třetí: První setkání

Kapitola třetí: První setkání

Jídelna první třídy zářila jako diamantová brož na sametu noci. Křišťálové lustry vrhaly třpytivé odlesky na stříbrné příbory a zlacené rámy zrcadel, zatímco orchestr v rohu sálu začal hrát Straussův valčík. Irene Adlerová si vybrala stůl u okna, odkud mohla pozorovat, jak se přístavní světla pomalu vzdalují.

Když právě obracela stránku jídelního lístku, zaslechla podivné zakašlání. Starší gentleman u protějšího stolu, který si před chvílí nechal naservírovat ústřice, nyní zrudl a mával rukama na stevarda.

„Pane Godfreyi, prosím, to je jen citronová šťáva. Nedýchejte tak dramaticky,“ okřikla ho jeho manželka, s pohledem chladným jako kus ledu.

„Nevím, proč trváte na tom, že se na moři má jíst syrové mušle, Millicent,“ zahuhlal pan Godfrey a vrátil ústřici zpět na talíř jako urážlivý důkaz.

Právě když si Irene přiložila k nosu sklenku sherry, zaslechla šustění hedvábí.

„Smím si přisednout?“

Hlas patřil ženě, kterou Irene poznala z vlaku – Lady Eleanor Ashworthové. Dnes měla na sobě šaty z tmavomodrého hedvábí, které dokonale ladily s barvou jejích očí, a kolem krku jedinou perlu na tenkém stříbrném řetízku.

„Samozřejmě,“ odpověděla Irene, i když věděla, že tato žena nečekala na svolení.

Lady Eleanor usedla s grácií, která prozrazovala roky dokonalé výchovy. „Cestovat sama je tak úmorně nudné, nemyslíte?“

„Záleží na společnosti,“ opáčila Irene.

Od sousedního stolu se ozvalo zadrnčení kostek a potlačené výkřiky. Dva mladí muži, evidentně z vyšší společnosti, se snažili pod ubrusem dohrát kostkovou partii, přerušenou příchodem číšníka s polévkou.

„Promiňte, dámy,“ poklonil se jeden z nich. „Hráli jsme o to, kdo požádá tu nejkrásnější dámu v jídelně o tanec.“ Lady Eleanor nadzvedla obočí. „Okamžitý návrat do školy dobrých mravů by byl nejvhodnější,“ odvětila suše.

„Říkají, že jste zpěvačka,“ pokračovala Lady Eleanor, jejíž prsty hrály s řetízkem u hodinek. „Já osobně dávám přednost politice. Zvláště té, která otřásá židlemi urozených hlupáků.“

V tom okamžiku se dveře jídelny otevřely a vstoupil muž s lékařským kufříkem. Jeho pohled okamžitě přelétl po místnosti, jako by diagnostikoval každého hosta.

„Náš palubní lékař,“ pronesla Lady Eleanor. „Dr. Vincent Mercer. Říká se, že v Jižní Africe zachránil stovky životů – na obou stranách.“

Z druhého konce jídelny se ozvalo tiché, jaksi mechanické cvakání – štíhlý muž s ostře zastřiženým knírem si zapisoval poznámky do deníčku s neobvyklou přesností.

„To je pan Ellington,“ poznamenala Eleanor. „Autor detektivních románů. Většinou si však zapisuje, kdo si co objednal a kolik vína vypil.“

Irene si všimla, jak reverend Woolsey u vedlejšího stolu pokládá ruku na Bibli, když lékař prochází kolem. A pak, u dveří, zahlédla toho muže – vysokého Búra z přístavu. Stál nehybně jako socha, jeho oči upřené přímo na ni.

„Zajímavá společnost, nemyslíte?“ poznamenala Lady Eleanor, následujíc Irenein pohled. „Búři, lékaři, kněží... a my dvě uprostřed toho všeho.“

Z kouta se ozval tlumený výkřik. Starší francouzská dáma polkla pecku z olivy a číšník, mladík s vážností vojenského kadeta, se snažil situaci zvládnout s důstojností, přičemž zakopl o lem koberce.

„Zřejmě první plavba,“ zamumlala Eleanor.

Loď se právě vzdalovala od mola, když se Irene napila sherry. Chutnala hořce – jako předtucha, že tato plavba nebude jen o večeřích a společenských hrách. Oceán před nimi byl temný a nekonečný a stíny v jídelně první třídy se zdály být mnohem hlubší, než by měly být.

Kapitola čtvrtá: Večerní sešlost

Kapitola čtvrtá: Večerní sešlost

Jídelna první třídy voněla pečenými kaštany a čerstvými gardéniemi, které zdobily každý stůl. Irene Adlerová usedla k večeři s vědomím, že ji čeká společensky náročný večer. Naproti ní zaujal místo muž, kterého poznala okamžitě – vysoká postava, pečlivě upravený knír a pohled, který nic nepřehlédl.

„Elliot Graves,“ představil se s lehkou úklonou. „Vaše pověst vás předchází, madam Adlerová.“

„To zní spíše jako varování než kompliment,“ usmála se Irene, zatímco jim číšník naléval bílé burgundské.

„Spíše profesionální respekt,“ odvětil Graves tiše. Jeho prsty jemně poťukávaly o sklenici, jako by odrážely myšlenky, které si ponechával pro sebe.

Irene se k němu mírně naklonila. „Profesionální? Jste snad operní kritik aneb dokonce ve službách Jejího Veličenstva, pane Gravesi?“

Na okamžik se mu v očích zablesklo cosi nečitelného. „Svět je menší, než se zdá, madam. A lidé, kteří vědí příliš mnoho, si obvykle dříve či později všimnou jeden druhého.“

Nedaleko od nich se mladá Američanka s výrazným jižanským přízvukem pokoušela vysvětlit postaršímu francouzskému diplomatu pravidla karetní hry gin rummy. Muž ji s úsměvem nechával mluvit, ale mezitím zapisoval něco do notýsku, v němž už byly zaznamenány například poznámky „červený klobouk, mluvila o penězích“ a „vlevo kulhá, pozor!“.

Rozhovor Irene a Gravese přerušila Lady Eleanor Ashworthová, jejíž pronikavý hlas se nesl celým sálem:

„Říkáte, že koncentrační tábory jsou nutné? To je jako tvrdit, že morální zkáza buduje říši!“

U vedlejšího stolu zrudl důstojník královského námořnictva. „Ta žena je nebezpečná,“ zašeptal své společnici, ale dost hlasitě, aby to Irene slyšela.

Zatímco hosté nervózně míchali čaj a přehrabovali příbory, postarší dáma v šedém plášti s ptačí broží se pokoušela vrátit k číšníkovi rybu, která „hleděla zpět s příliš lidským výrazem“. Číšník se uklonil a se smutným pohledem na tresku zmizel v kuchyni.

Irene mezitím postřehla pohyb v přístěnku za sloupem. Búrský farmář van der Merwe stál těsně u Sira Thornfielda a jeho zažloutlé prsty svíraly sklenici tak silně, že hrozilo, že ji roztříští. Thornfield něco rychle šeptal, tvář měl zkřivenou ve výrazu, který nebyl strachem, ale spíše výhružkou.

„Znáte toho muže?“ zeptal se Graves, který následoval Irenein pohled.

„Jen letmo. Ale zdá se, že jejich rozhovor není přátelský.“

Kolem prošla čiperná dívka, s nejistým krokem nesoucí kávu na tácu. Podklouzla na rozlitém koňaku a zachytila se právě o rukáv doktora Mercera, který jí pomohl zachovat rovnováhu, aniž by se jí dotkl. „Reflexy z polní nemocnice,“ poznamenal suše a znovu si sedl ke svému ryze anglickému roastbeefu.

Než stačil Graves odpovědět, Irene si všimla další zajímavé scény – člen posádky v bílé uniformě podal Thornfieldovi malý balíček zabalený v hnědém papíru. Thornfield ho rychle strčil do vnitřní kapsy saka, ale ne dost rychle, aby Irene nezahlédla bílý prášek, který vypadl na jeho manžetu.

„Opium,“ poznamenala.

Graves přikývl. „Zajímavé. Víte, madam, myslím, že tato plavba bude mnohem poučnější, než jsem očekával.“

Z čela sálu právě vyrazil orchestr s optimistickým kusem, ale tón violoncella poněkud zaostával. Violoncellista – pán s tváří vyhozeného notáře – si očividně spletl takt. Kapelník se ho snažil usměrnit očima, zatímco dáma v zeleném se rozplakala nad dezertem.

Gravesův tón byl neutrální, ale v očích měl ten zájem, který Irene znala u lidí, kteří už cítí pach krve.

Kapitola pátá: Ples masek

Kapitola pátá: Ples masek

Zrcadla v hlavním salónu Oceanicu odrážela třpyt stovek diamantových náhrdelníků a zlatých výšivek na uniformách. Kapitán Harrington zahájil ples na oslavu vyplutí úderem svého ceremoniálního meče o podlahu, zatímco orchestr spustil valčík. Jeho čepice s bílým chocholem mu sklouzla na stranu, což vyvolalo diskrétní úsměvy mezi staršími dámami, ale on si jí nevšímal – byl to muž, který by s kamennou tváří přešel i požár na můstku.

Irene Adlerová vstoupila do sálu v kostýmu Carmen – šarlatové šaty s černou krajkou, které zdůrazňovaly každý její pohyb. Na tváři měla černou sametovou masku, ale ani ta nedokázala skrýt její pozornost, když si všimla Sira Thornfielda. Stál opodál v parádní uniformě koloniálního generála, s řadou falešných vyznamenání na hrudi, a usmíval se tak sebejistě, jako by válka v Jižní Africe už byla vyhraná.

„Tenhle ples by mohl být z Offenbachovy operety,“ pomyslela si, když pozorovala, jak se kolem Thornfielda točí skupina obdivovatelů.

Nedaleko kráčel muž převlečený za Napoleonova maršála, který se na každém kroku ukláněl ženám tak hluboce, až mu vypadávalo kukátko z kapsy. Při čtvrté pokloně mu vypadl i přehled jídelního lístku, na jehož rubu měl tužkou poznámku: „Přesunout kufr z kajuty B12 do B15. Nutno před snídaní.“

Ve stínu za čokoládovou fontánou seděl zlatník z Amsterdamu a znovu si počítal prstýnky na vlastních prstech. Když zahlédl kostýmovaného muže s maskou harlekýna, bezděčně přikryl své prsteny ubrouskem, jako by zlato slyšelo, že se někdo směje.

Mezitím v salónu druhé třídy probíhala zcela jiná podívaná. Reverend Woolsey, s tváří zarudlou hněvem, bušil pěstí do opěradla židle, zatímco kázal hloučku cestujících:

„Impérium má morální odpovědnost! Ale co děláme? Posíláme děti do táborů, kde umírají jako mouchy!“

Dav kolem něj mumlal ve znamení souhlasu – námořníci, obchodníci, dokonce několik dam, které si sundaly rukavičky, aby mohly tleskat. Jedna z nich, mladá Irka, se mezitím snažila ukrýt svou tvář před číšníkem, který ji poznal z horní paluby. „Paní se přece neúčastní žádného protestu, že ne?“ šeptl ironicky.

Irenin pohled přerušil pohyb na chodbě. Dr. Mercer klečel nad bezvládným tělem muže v ošuntělém obleku z třetí třídy.

„Jen vyčerpání z horka,“ uklidňoval lékař zvědavce, ale Irene si všimla, jak si potají prohlíží pacientův jazyk a oči.

Vedle něj postával poručík z indického pluku, který se snažil vysvětlit dvěma francouzským dámám rozdíl mezi cholera a tyfem, přičemž obě slečny zjevně věřily, že tyto nemoci souvisejí výhradně s kvalitou polévky.

Když se Irene vrátila do hlavního sálu, zaslechla za závěsem vedle knihovny vzrušené hlasy. Thornfield stál tváří v tvář ženě v šedém závoji – její identitu skrývala nejen hustá síťka přes obličej, ale i stín sloupu.

„Přísahal jste, že tomu nikdo neuvěří,“ sykla žena. Její hlas byl plný takové nenávisti, že Irene instinktivně ustoupila o krok.

Thornfield se zachechtal. „A Vy jste přísahala, že budete mlčet. Vidím, že jsme oba lháři.“

Za oponou se pohnula šňůrka od lampy, jakoby někdo nešikovně ustupoval, a z police spadla kniha s atlasem římských provincií – nikoho však nezasáhla, jen otevřela mapu Judeje na zemi jako nemístný vtip.

V tu chvíli orchestr spustil příliš hlasitý akord, a když Irene znovu pohlédla k zácloně, byla tam už jen prázdná skvrna měsíčního světla z okna.

Na galerii nad sálem se dědeček s unaveným výrazem pokoušel natočit gramofon, který nikdo nechtěl slyšet. Po jeho boku seděla postarší dáma v masce sovy, která se domnívala, že tančí s italským princem. Byl to ale lodní knihovník, který jen kýval, přikyvoval a jednou rukou si schovával brýle na čtení.

Loď se lehce naklonila na vlně a stíny na stěnách se protáhly jako prsty něčeho, co čekalo ve tmě.

Kapitola šestá: Noční zvuky

Kapitola šestá: Noční zvuky

Půlnoční hodiny na palubě Oceanicu odbily dvanáct úderů, jejichž tlumená ozvěna se mísila s jemným šelestem vln, které jen zlehka narážely na boky lodi. Oceán byl neklidný, ale ne rozbouřený – jen tolik, že se skleničky na nočním stolku v Irenině kajutě sotva znatelně zachvěly. Zrcadlo nad umyvadlem zachytilo nepatrné kymácení, které by vnímavější povahu mohlo připomenout těžký výdech spícího obra.

Irene Adlerová stála u okna a pozorovala, jak měsíc kreslí třpytivé šrafy na ztemnělé vlny. V uších jí stále zněl Straussův valčík z večerního plesu – jenže teď, v této hodinu, působil jako ozvěna dávno zapomenutého snu.

Náhlý výkřik ztichlou noc rozřízl jako špendlík hedvábí.

Z knihovny, která měla být touto dobou prázdná, se ozval ostrý hlas Sira Thornfielda.

„Jak se opovažujete!“

Vzápětí práskly dveře – krátce, prudce.

Irene přitiskla čelo ke sklu. Z předsálí knihovny spatřila komorníka, jak opatrně balancuje s podnosem na rukou. Byly na něm čtyři sklenky a láhev, ale pouze tři osoby v poslední hodině navštívily knihovnu. Ta čtvrtá sklenička… komu byla určena? Komorník na okamžik zaváhal – možná si i on položil stejnou otázku – ale pak, s pokrčením ramen, odkráčel chodbou k východu.

Když už chtěla Irene od okna ustoupit, zahlédla pohyb. Ve stínu vedle knihovny stála postava zahalená do dlouhého tmavého pláště. Vysoká, štíhlá, bez zřetelných rysů. Měsíc se na okamžik vyklonil zpoza mraku a jeho paprsky se odrazily od něčeho kovového – lesklé hrany čehosi v ruce té postavy. Čepel? Nebo snad jen ozdobný knoflík?

Postava vkročila do knihovny beze slova. Ticho ji pohltilo.

Irene se zamračila. Vrátila se k psacímu stolu, kde ležel podivný dopis – ten, který jí ještě před večeří nenápadně vtiskl do ruky plavovlasý lodní novic. Mluvil špatně anglicky, ale oči měl upřímné. Řekl jen: „Někdo chtěl, ať předám. Nečetl jsem.“

Obálka byla obyčejná – lodní papír s emblémem R.M.S. Oceanic – ale inkoust byl zvláštní. Tmavě červený, tak hustý, že místy vypadal jako zaschlá krev.

„Vaše lži se potopí s Vámi.“

Dopis nebyl adresován jí, ale Gravesovi. A přesto se nyní nacházel na jejím stole.

Kapitola sedmá: Krvavé probuzení

Kapitola sedmá: Krvavé probuzení

První paprsky úsvitu prořízly těžké závěsy knihovny, v níž Sir Reginald Thornfield strávil své poslední chvíle. Tlumené světlo se tiše plazilo po koženém nábytku, po leštěném dubovém stole a po mapě Jižní Afriky na zdi, až konečně dopadlo i na tvář mrtvého muže. Komorník James se objevil ve dveřích s obvyklou důkladností – nesl na stříbrném podnose čerstvý výtisk The Times, sklenici pomerančové šťávy a šálek silné černé kávy. Byla tam však i jedna sklenička navíc, odlišná od zbytku, jako by nepatřila k běžné rutině. Komorník stál na prahu jen vteřinu, ale ta vteřina se mu vryla do paměti navždy. Tělo v křesle, nepřirozeně zakloněné, působilo jako groteskní marioneta v posledním výjevu neznámého dramatu.

Když sklenička vypadla z jeho ruky a rozbila se na perském koberci, barevná tekutina se rozlila mezi ornamenty a slila se s jinou, temnější skvrnou, která se vpíjela do vláken jako nepovedená akvarelová malba. Krev.

Sir Thornfield seděl s očima pootevřenýma, jako by ještě sledoval mapu na stěně – a právě pod ní, v místě označeném jako Bloemfontein, se krvavá skvrna rozšiřovala. Čepel vražedného nástroje chyběla. Dr. Vincent Mercer, přivolaný s obvyklou pohotovostí, poklekl vedle těla, jeho ruce se pohybovaly s klidnou přesností chirurga z bojiště. Zhodnotil směr a hloubku rány, proměřil stopy krve na košili i nábytku, a poté se narovnal.

„Nešlo o náhodu,“ pronesl zachmuřeně. „Rána byla vedena velmi přesně – přetnutí karotidy, smrt nastala během dvou minut. Řekl bych... kuchyňský nůž, asi dvanáct centimetrů dlouhý.“ Na okamžik zaváhal, než dodal: „Ať to byl kdokoli, musel být od krve. Tahle rána hodně stříkala.“

Jemným pohybem ruky pak ukázal na drobnou stopu na levém rukávu kabátu – bílý prášek. „Opium. Nejspíš dostal dávku těsně před smrtí. Byl otupený, příliš, než aby se bránil.“ Mezi prsty mu zůstávalo něco drobného – kousek hedvábné látky zachycený pod nehty oběti. Modré vlákno, téměř nepostřehnutelné, ale nesoucí tichý důkaz doteku. Příliš jemné na to, aby patřilo uniformě nebo lacinému šatu. Dáma z první třídy? Možná.

Na chodbě před knihovnou stáli první z těch, kdo byli probuzeni zvěstí o vraždě. Petrus van der Merwe, búrský farmář s pohledem tvrdým jako železo, se netajil svou nenávistí. „Ano, hádal jsem se s ním,“ přiznal bez hnutí tváře. „Slíbil jsem mu, že jednou uvidí svou vesnici v plamenech. Ale já ho nezabil. Smrt je pro takové muže příliš milosrdná.“

Lady Eleanor Ashworth, její tvář bledší než obvykle, držela v ruce šál z tenkého vlněného kašmíru. Modrý rukáv jejích večerních šatů byl roztržen. „To? Zachytila jsem se o hřebík v kajutě,“ vysvětlila ledovým tónem, a pak pohledem sklouzla k opiové stopě. „Říkalo se, že měl... zvláštní chutě. Sdílel je s posádkou. Někdy i s cestujícími. Ale taková smrt?“

Graves mlčel. Ruce měl založené za zády, a jeho oči sledovaly tichý oceán za oknem. Mírně vlnící se hladina se tvářila pokojně, téměř výsměšně. Pak se otočil.

„Slečno Adlerová,“ oslovil Irene, která až dosud mlčela stranou, „viděla jste někoho včera večer vstoupit do knihovny. Co přesně jste zahlédla?“

Všichni se k ní otočili. Irene pohlédla na každého z nich, pohled zastavila na doktore Mercerovi a pak zpět na okno, kde se zrcadlilo ráno. Loď se tiše zakolébala a stín lustru přejel přes Thornfieldovo tělo jako poslední závoj. Neřekla zatím nic. Ale v jejích očích bylo cosi, co se už nedalo zadržet dlouho.

Kapitola osmá: Nečekaná spolupráce

Kapitola osmá: Nečekaná spolupráce

Salonek kapitána Harringtona byl místností tichého napětí a uměřené důstojnosti. Stěny obložené tmavým mahagonem pohlcovaly hlasy, koberce tlumily kroky a ve vzduchu se vznášela směs vůní – mořské soli, voskovaného dřeva a vybraného kubánského doutníku, který ještě doutnal v mramorovém popelníku. Závěsy byly pečlivě zataženy, ačkoli bylo právě dopoledne, a lodní zvon zněl kdesi v dálce jako ozvěna jiného světa.

Kapitán stál u svého psacího stolu s rukama založenýma za zády. Jeho tvář, jindy přísně rezervovaná, dnes nesla stopy hlubší starosti. Podíval se na muže, který mu stál naproti, a jeho hlas, když promluvil, byl tlumený, ale pevný.

„Inspektore Gravesi,“ řekl pomalu, „myslím, že nastal čas odložit přetvářku.“

U krbu stála Irene Adlerová, postava nehybná, s rukama sepjatýma v rukavičkách před sebou. V očích jí poblikával zájem, ale jinak její výraz zůstával klidný, téměř až nezúčastněný. Pak se však lehce pousmála – ne drze, ani škodolibě, spíš jako někdo, kdo právě potvrdil tiché podezření.

„Tak přece jen,“ pronesla s jemným nádechem pobavení, aniž by zvedla pohled od ohně. „A já si říkala, proč jste se při večeři tak zajímal o moje známosti v Johannesburgu.“

Inspektor Graves, který se do této chvíle choval jako uhlazený anglický gentleman na odpočinku, udělal krok vpřed. Jeho postava byla rovná, pohyby přesné a hlas tichý, avšak naprosto jasný.

„Scotland Yard,“ pronesl jednoduše a s nevelkou okázalostí vytáhl kovovou legitimaci. „Cestuji v osobní záležitosti, ale zdá se, že okolnosti si vyžádaly mou službu dříve, než jsem očekával.“

Kapitán pokývl hlavou. Žádné překvapení, jen tiché přijetí. Pak obrátil pohled k Irene. „Madam Adlerová, věřím, že jste znala Sira Thornfielda lépe, než jste dosud přiznala. Vaše spojení s jihoafrickým prostředím... mohlo by být v tomto vyšetřování neocenitelné.“

Irene sklopila oči a pak se zvolna nadechla. „Má spojka,“ řekla suše, „mi zanechalo dostatek informací na to, abych věděla, že Sir Thornfield nebyl ani zdaleka takový hrdina, jakým se činil. V Bloemfonteinu nechal popravit tucet mužů – farmářů, jejichž jedinou vinou bylo, že neodešli ze své půdy. Ani ženy neochránil.“

Gravesovy oči zůstávaly nečitelné. „Fakta, madam. Bez nich jsme jen otroci dojmu.“

„Ach, inspektore,“ pronesla s lehkým úsměvem, „někdy jsou dojmy jen fakta, která ještě nemají jméno.“

V místnosti se rozhostilo ticho, nabité nevyřčenými výčitkami i obdivem. První střet jejich rozdílných metod, jak pohlížet na svět, se zhmotnil ve vzduchu jako jemná pavučina, kterou však jeden neopatrný pohyb mohl snadno přetrhnout.

Thornfieldova kajuta byla oproti salonku podivně strohá. Pečlivě srovnané předměty svědčily o vojenské disciplíně, ale rozházené šaty na lůžku naznačovaly, že jejich majitel odešel ve spěchu. Nebo byl snad donucen? Vzduch zde byl těžký, možná kvůli napětí, které s sebou přinesli.

Graves mlčky otevřel zásuvku nočního stolku a začal si prohlížet její obsah. Jeho pohyby byly systematické, jako by četl mapu, která zatím zůstávala ostatním neviditelná.

„Hledal něco,“ poznamenal spíš pro sebe než pro Irene. „Něco, co potřeboval najít dřív, než se odebral do knihovny.“

Zatímco Graves pokračoval v pátrání, Irene si všimla přetékajícího koše na papír. Na jeho dně se třpytily útržky dopisu. Bez váhání si je vzala k psacímu stolu, rozložila jeden po druhém a pomalu je začala skládat. Její prsty byly přesné, pohyby klidné, jako by skládala šifru.

„Pokud promluvíš,“ četla nahlas, „budeš potrestán jako zrádce.“

Graves se naklonil nad její rameno. Slova byla neúplná, adresát ani odesílatel neuvedeni. Ale papír byl výmluvný – silný, jemně krémový, s jemnou ražbou u okraje. „Tento papír se používá jen na velvyslanectvích a v diplomatickém sboru,“ řekl zamyšleně. „Zvláštní volba pro výhružný dopis.“

Za oknem se ozvalo kvílivé volání racka – pronikavý, posměšný zvuk, který jako by komentoval jejich bezradnost. Loď se lehce naklonila, a světlo se zakymácelo po stěnách kabiny. Stín lustru přelétl přes stůl, kde ležel rozložený dopis, a na okamžik ho znovu přetnul ve dví.

Irene neodtrhla pohled od textu. Její hlas zněl tiše, skoro jako modlitba. „Myslíte, že tohle celé je vražda, inspektore? Nebo jen... umlčení?“

Graves neodpověděl hned. Místo toho se natáhl pod polštář a vytáhl tenký svazek – kožený deník, zastrčený hluboko, tak aby unikl očím i zvědavosti.

Podíval se na něj, jako by v něm už četl příběh, který se teprve měl odhalit.

„To,“ pronesl pomalu, „se teprve dozvíme.“

Kapitola devátá: Stopy vedou do podpalubí

Kapitola devátá: Stopy vedou do podpalubí

Knihovna na palubě RMS Oceanic, ještě včera prostoupená vůní kůže, vosku a listů zažloutlých knih, dnes připomínala ztichlý kabinet přízraků. Slunce proklouzávající skrze krajkové záclony dopadalo přímo na karmínovou skvrnu, jež prosákla perským kobercem v bizarním ornamentu připomínajícím mapu kontinentu zalitého krví. Na starobylém globu, postaveném opodál, se líně otáčela Afrika, jako by sama mlčky vyprávěla příběh, jehož konec se právě psal.

Graves klečel u okna, v ruce lupu se zlatým okrajem, prsty nehybné, zrak upřený na parapet, kde se v jemném prachu rýsoval obrys podrážky. Zvedl obočí.

„Mužská bota,“ konstatovala. „Velikost dvaačtyřicet. A podívejte – směr špičky... stopy vedou od okna, nikoli k němu.“

Irene Adlerová, s vlasy elegantně sepnutými do hladkého uzlu, přistoupila blíže. Ruce měla založené za zády a klidným hlasem pronesla: „Pak náš vrah neprchal. Čekal zde, nebo se vrátil. V každém případě měl čas.“

Dr. Mercer, muž s pohledem unaveným z bitev i nemocničních chodeb, se skláněl nad mapou Jižní Afriky, kde krev z oběti vytvořila rudý vějíř. Náhoda si tu pohrála s geografií i tragédií – Bloemfontein, město kdysi ovládané Thornfieldem, teď bylo doslova zalito krví.

„Úder šel zleva. Rozstřik je příliš čistý, příliš přesný,“ poznamenal suše. „Vrah byl levák... nebo to jen chtěl, abychom si to mysleli.“

Graves se zamyšleně podíval na zeď, kde visel kompas, jehož jehla se z neznámého důvodu chvěla. „Thornfield byl pravák. Kdyby se bránil...“ začal.

„Bránil by se jiným směrem,“ dokončila Irene, zatímco si bezděčně uhladila krajkový rukáv.

Krátké zaklepání na dveře je vyrušilo – mladý stevard nesl na tácu zapomenutý šálek čaje, který patřil oběti. Jakmile pohlédl na scénu, rychle sklopil zrak, položil tác a s nesmělým omluvným úklonem se odporoučel. Ani jeden z přítomných si nevšiml, že u dveří na chvíli zaváhal – zcela jistě ne kvůli čaji.

O něco později je cesta zavedla do kuchyně. Jakmile otevřeli dveře, vyvalilo se proti nim teplo a sytá vůně hovězího vývaru, jemuž vévodil bobkový list. Kuchyně pulzovala životem, i když bylo sotva devět ráno – pomocník kuchaře právě sváděl nerovný boj s horou brambor a přitom tiše proklínal loupací nůž, který se rozhodl odporovat jakékoli logice.

Pan Whitby, hlavní kuchař, byl muž podsaditý, s licousy jako Winston Churchill a výrazem někoho, kdo věří, že kuchařská čest je věcí svatou. Stál před tabulí, kde visely jeho nože jako zbraně rytíře.

Graves bez obalu prohlásil: „Číslo tři chybí.“

Whitby sebou trhl, jako by ho někdo uhodil naběračkou. „Moje nože... to je rodina, inspektore. Každý večer je srovnám, jako by šly spát. Ráno je budím podle zasedacího pořádku.“

„A ten, co chybí?“ zeptala se Irene s mírným, téměř mateřským tónem.

„Byl tady včera. Ostrý jako jazyk mé zesnulé matky. Přímo tady – vedle kráječe na zvěřinu.“

Graves přejel prsty po háčcích. „Kdo jiný má přístup?“

„Já. A... no, můj pomocník. Ale ten se bojí nožů víc než vařící vody. A pak...“ zarazil se a podíval se k podlaze, jako by tam hledal odpověď.

„Ano?“ vybídl ho Graves.

„V noci jsem slyšel kroky. Těžké, mužské. Myslel jsem, že je to hlídač. Ale teď... ty kroky byly až příliš opatrné. Jako kočka na šikmé střeše.“

Irene lehce přikývla a pohledem se setkala s Gravesovým. Něco mezi nimi tiše přeskočilo – ne důvěra, spíš souhlas v tichém uznání, že stopy vedou dál, někam pod hladinu. Graves se omluvil a zamířil k vranímu hnízdu – dřevěnému koši na vrcholu hlavního stožáru, odkud měl být nejlepší výhled na lodní palubu i pohyb posádky. Irene zůstala sama.

Sestoupila po úzkých kovových schodech do podpalubí. Vzduch tam houstl, jako by každý závan nesl otisk starého uhlí, mořské rzi a zapomenutých příběhů lodních strojníků. Ve stínech se líně pohupovala rezavá kladka a někde za plechovou stěnou pomalu kapala voda – rytmus přesný jako srdce staré lodi.

Její tmavý plášť splýval s okolím, kroky byly tiché, téměř nepostřehnutelné. V jednom výklenku zahlédla myš, která v tlamce hrdě nesla zlatou knoflíkovou náušnici. V jiném koutě zpozorovala, jak z kajuty č. 16 doléhá do tmy francouzská ukolébavka – hlas námořníka, možná opilého, možná melancholického, ale s něhou, která do této špinavé části lodi nepatřila.

Irene pokračovala k nízkým ocelovým dveřím s nápisem „Kotelna č. 4“. Třikrát zaklepala – pevně, ale s noblesou člověka, který nechce vyvolat poplach. Na odpověď nemusela čekat dlouho.

Zazněly šoupavé kroky, jakési zaváhání – a pak kovové cvaknutí – hluboké, varovné, nezaměnitelné. Mechanismus revolveru, který právě došel k bodu, odkud není návratu. Petlice se odsunula a dvířka se pootevřela jen natolik, aby bylo vidět polovinu obličeje. Muž s tmavou pletí, širokou čelistí a očima žhnoucíma jako uhlíky – a v rohu úst se leskl zlatý zub. Na okamžik však nepromluvil. Jeho pohled se vpíjel do Ireniny tváře s takovou intenzitou, že i temnota kolem nich ztichla.

Kapitola desátá: Černý trh na Oceaniku

Kapitola desátá: Černý trh na Oceaniku

„Neměli jste sem chodit,“ zaznělo hlubokým hlasem, těžkým jako kotva.

Irene zůstala stát bez pohnutí. Až po několika vteřinách poznala muže – Giuseppe.

„Giuseppe?“ zeptala se tiše.

V ten okamžik se napětí v jeho ramenech uvolnilo a jeho oči změkly. Spustil ruku, v níž držel revolver, a zavrtěl hlavou.

„Madam se zatoulala,“ pronesl omluvně, tónem, který se pokusil o lehkost, ale zněl spíš jako prosba o odpuštění. „Promiňte. Dnes je každý krok jako ozvěna zlého snu. Nezvykl jsem na návštěvy dámy mezi uhlím a kotli.“

Irene neuhnula. Jen přikývla, a pak se koutky jejích úst lehce zvedly.

„Vaše pohostinnost je nezaměnitelná, pane Giuseppe.“

Giuseppe – topič, pašerák, šedá eminence mezi ventilátory a výpary. Jeho košile byla propocená, ale rukávy měl překvapivě pečlivě ohrnuté.

Za jeho zády bliklo světlo staré petrolejky a nad hlavou jim zapraskalo trubkové vedení, jako by se samotná loď rozhodla zasmát jejich malému nedorozumění.

„Hledám úlevu od nespavosti,“ odpověděla Irene a nechala mezi prsty sklouznout zlatou minci, která zmizela v dlani muže tak přirozeně, jako by ji právě zrodil.

„Pro dámu z první třídy mám jen to nejlepší,“ řekl, aniž by zamrkal.

Zatímco se přehraboval v bedničce ukryté pod lavicí, Irene očima klouzala po místnosti. Na policích stály láhve bez etiket, jejichž obsah se třpytil jako jantar. U stropu visely svazky bylin – některé poznala, jiné by nepojmenoval ani lékárník s čtyřicetiletou praxí. Vedle hořící lucerny ležela otevřená kniha účtů – listy hustě popsané drobným písmem, tak pravidelným, že připomínalo notový zápis.

„Sir Thornfield byl vaším zákazníkem?“ zeptala se mimoděk, tónem ženy, která se zajímá o počasí.

Giuseppe ztuhl. Pak velmi pomalu kývl. „Pravidelný. Ale včera… objednal dvojitou dávku. Říkal, že ho čeká těžká noc.“

„A doručil jste mu ji osobně?“

„Ne, madam. Já… měl jiné povinnosti.“ Ukázal bradou ke dveřím vedoucím do vedlejší kajuty. Ozval se z nich dívčí smích – ne nepodobný stříbrné rolničce, která právě napadla do kbelíku s ledem.

Irene nekomentovala. Vzala lahvičku, přejela po ní palcem a odešla. Zaznamenala, že Giuseppe přitom rychle zaklapl účetní knihu – příliš rychle.

Její návrat do kajuty byl bez incidentu, až na výjev, kdy námořník se zauzlovaným provazem proklouzl kolem a zasalutoval neexistujícímu důstojníkovi. Buď šílenství, nebo loajalita, pomyslela si Irene.

Když vešla do kajuty, Graves seděl u malého stolku a listoval zápisníkem, jehož kožená vazba byla ošoupaná, ale stále elegantní. Pod světlem lampy vypadaly stránky jako bitevní plán nějaké utajené kampaně.

„Podívejte,“ řekl prostě a otočil knihu tak, aby na ni viděla.

Plukovník H. – 200 liber za mlčení o Pretorii. Major K. – diamantový náhrdelník pro jeho ženu.

A pak jeden řádek, vyvedený důsledným písmem, které se však lehce zadrhlo – jako by ruka váhala.

Modrá dáma ví příliš mnoho. Musím jednat před příjezdem do NY. Schůzka s V.M. 21:00.

„Den vraždy,“ řekl Graves tiše. „V.M. – Van der Merwe?“

Irene přejela prstem po inkoustu, který byl na tom místě lehce rozpitý. „A kdo je Modrá dáma? Lady Eleanor… nebo snad někdo jiný?“

V tu chvíli však zpozorněla. Na předchozí stránce byl načrtnut plán lodního rozvržení. Jeden bod byl zakroužkován: kajuta B-7.

„To je kajuta reverenda Woolseyho,“ zašeptala. „Vincent Michael Woolsey…“

Zvuk za dveřmi přerušil jejich myšlenky. Ozvalo se rychlé cvak, jako když někdo přehnaně prudce zavře dveře – a nechce, abyste věděli, odkud odešel.

Graves se okamžitě zvedl, Irene ho následovala. Když vyběhli do chodby, osvětlované pouze neklidným světlem lampy, nikde nebylo živáčka. Jen klid, jen stíny, jen ticho.

Na zemi však něco leželo – modrý knoflík. Jemný, z hedvábného kabátku. Na lesklém povrchu bylo vyryto drobné písmo: E. A.

Eleanor Ashworthová.

Kapitola jedenáctá: Dvě tváře Lady Eleanor

Kapitola jedenáctá: Dvě tváře Lady Eleanor

Salon první třídy na palubě Oceanicu, obvykle naplněný klapotem šálků, šustěním hedvábí a decentní konverzací, měl dnes jinou atmosféru. Ticho viselo ve vzduchu jako těžký závoj a vůně darjeelingu byla přehlušena něčím ostřejším – nervozitou, očekáváním, snad i předtuchou. Polstrovaná křesla, mahagonové obložení a měkké koberce vytvořily iluzi pohodlí, jež však nedokázala potlačit napětí.

Uprostřed toho všeho seděla Lady Eleanor Ashworthová jako inkarnace anglické důstojnosti. Její držení těla by zahanbilo i sochu Viktorie, modré šaty byly bez poskvrny – až na drobný, avšak výmluvný detail: chybějící knoflík. I bez něj však působila jako žena, která by přiměla celý salon povstat, jen kdyby se mírně pousmála. Dnes se však neusmívala.

„Ano,“ řekla klidně, „setkala jsem se sirem Thornfieldem té noci.“ Její hlas byl jistý, chladný, bez stopy lítosti. „Hrozil mi. Tvrdil, že mé veřejné postoje – zejména ty proti válce – poškodí dobré jméno mé rodiny. Řekl, že mám příliš hlasitý hlas pro ženu svého postavení.“

Inspektor Graves stál opodál, v prstech držel drobný, ale výmluvný předmět – modrý knoflík s jemně vyrytým monogramem. Podal jej dámě s mírně pozvednutým obočím.

„A jak jste přišla o tento, milady?“

„Roztrhla jsem si rukáv o hřebík u dveří,“ odpověděla Eleanor bez zaváhání, zatímco jemně přejela prsty po místě, kde hedvábí povolilo. „Byla jsem… rozrušená.“

Zatímco Graves zapisoval její slova, Irene stála u krbu a sledovala scénu s očima bystrýma jako kocour na střeše. Něco jí nehrálo – ne v hlase, ne ve výrazu, ale v rytmu ženy, která je zvyklá tančit kolem pravdy.

„Jakou velikost bot nosíte, milady?“ zeptala se Irene nenuceně.

„Osmatřicet,“ odpověděla Lady Eleanor okamžitě. „A ano, jsem levák. Ale to všechno je přece irelevantní, nemyslíte? Sir Thornfield byl o hlavu vyšší než já. Jak bych mohla…“

Dveře salonu se v tu chvíli otevřely a dovnitř vstoupil doktor Mercer – vysoký, kostnatý muž s plnovousem, který mu dodával autoritu i v otázkách, jež nebyly medicínské. V ruce držel zprávu, kterou předal Gravesovi s pohledem, jaký bývá vyhrazen zprávám o nevratných diagnózách.

„Rána byla vedena shora dolů,“ pronesl věcně. „A zezadu. Vrah musel být nižší než oběť. Výrazně.“

Irene přikývla. „A někdo, komu sir Thornfield důvěřoval natolik, aby se k němu postavil zády.“

Graves mezitím vytáhl další důkaz – mosazný knoflík, nepatrně poškrábaný, s typickým vroubkováním lodní uniformy. „Nalezen v knihovně,“ podotkl. „Zjevně někdo z posádky byl přítomen na místě činu.“

Chvíli bylo ticho, narušené jen zvukem škrábajícího se strážného za dveřmi a vzdáleným šploucháním vln. Irene mezitím listovala Thornfieldovým deníkem, opatrně, jako by otáčela stránky minulosti.

„Bloemfontein, únor 1899,“ četla nahlas. „Oba tam byli – Thornfield i van der Merwe. A tady… zmínka o tajném svědkovi masakru.“

Lady Eleanor, dosud kamenná, náhle zbledla. Její rty se pohnuly dřív než vědomí. „Petrus van der Merwe,“ zašeptala. „Jeho žena a děti zemřely v tom táboře… Thornfield…“

„Byl tím svědkem,“ doplnil Graves. „A van der Merwe to věděl.“

V tom okamžiku se znovu otevřely dveře – tentokrát prudce, s nádechem dramatu. Do místnosti vstoupil kapitán Harrington. Na jeho tváři bylo něco neústupného, pohled měl pevný, ale čelo orosené.

„Prohledali jsme kajutu pana van der Merweho,“ oznámil. „A našli jsme tohle.“

V jedné ruce držel kuchyňský nůž číslo tři – tak obyčejný, až působil hrozivě. Jeho čepel byla čistá. Příliš čistá.

„Jako by někdo chtěl, abychom věřili, že nebyl použit,“ zamumlal Graves.

Ale to, co upoutalo Ireninu pozornost, bylo něco jiného – předmět v kapitánově druhé ruce. Starší fotografie, lehce zažloutlá, s ohmatanými rohy. Skupina britských vojáků před hořící vesnicí, všichni s výrazem, který by žádný portrétista nedoporučil vystavit v salonu.

Irene naklonila hlavu. „To je…“

„Ano,“ přikývl kapitán. „To je náš první důstojník. Ten, který měl službu v noc vraždy.“

Fotografie zachytila mladšího Thronfielda a vedle něj muže s tváří, která nyní občas procházela kolem můstku s rukama za zády. Někdy pískal. Někdy mlčel. Ale vždy poslouchal.

Zazněl lodní zvon – jeho hlasitý, kovový tón rozřízl vzduch jako břitva.

Kapitola dvanáctá: Za mlhou špionáže

Kapitola dvanáctá: Za mlhou špionáže

Mlha se kolem Oceanicu snášela jako závoj staré vdovy – těžká, mlčící a podezřívavá. Paluba se topila v přízračném šeru a i obvyklé rytmy posádky se zdály zpomalené, přidušené neklidem, jenž se jako infekce šířil mezi palubami. Irene stála na vyhlídkové palubě a pozorovala vlny v dáli.

Zatímco mlčky hleděla do dáli, Graves mezitím vedl výslech prvního důstojníka Redforda v důstojnické jídelně. Stěny leskly se voskem, příbory tiše svědčily o přítomnosti privilegovaných, ale tvář Horace Redforda byla matná, bez výrazu, jako by už věděl, že v tomto příběhu nehraje kladnou roli. Když se jej Graves zeptal na známost sirem Thornfieldem, odpověděl bez váhání – bojovali prý bok po boku u Magersfonteinu. Byli přátelé. A přesto ho Graves konfrontoval s fotografií – tou, kde stáli před hořící vesnicí. Thornfield, van der Merwe a on. Redford si otřel čelo kapesníkem. „To je válka, inspektore,“ pronesl. „Nikdo z nás nezůstal čistý.“

V dámském salónku mezitím Irene vedla rozhovor s paní Hübnerovou, vdovou po německém konzulovi v Kapském Městě. V rukou držela stříbrnou tabatěrku, z níž se linula vůně těžkého orientálního tabáku. Irene ji přímo konfrontovala se jménem von R., které se opakovaně objevovalo v Thornfieldových zápiscích. Paní Hübnerová odpověděla s úsměvem, ale za tím výrazem se skrývalo něco mnohem chladnějšího. Dopisy von R. se prý občas objevovaly ve schránkách dam, zejména těch, které měly přístup k britským důstojníkům. Když jí Irene ukázala symbol trojúhelníku se třemi kruhy, paní Hübnerová poznamenala téměř mimochodem, že jde o značku kurýrů pruské špionážní sítě – těch nejspolehlivějších. Pokud byl Thornfield jedním z nich, pak přestal být britským důstojníkem dávno před touto plavbou.

K večeru se Irene posadila do společenského salonu vedle Lady Eleanor. Plavovlasá šlechtična, obvykle jízlivá a nepřístupná, nyní mlčela. Ze všech vrstev pudru vystupoval neklid. Irene začala potichu: „Řekla jste mi, že Thornfield vyhrožoval vaší rodině. Ale ten dopis… to nebyla hrozba. To byla vyděračská zbraň.“ Eleanor na chvíli zaváhala, a pak zašeptala: „Byl to můj první milenec. Major Cartwright. Otec mé dcery. Thornfield o tom věděl.“ Nikdo to neví. A on... držel vše v rukou.

Kapitán Harrington se krátce nato vrátil z inspekce s dalším důkazem. V technickém prostoru nalezli ukrytou schránku s diamanty, německými bankovkami a černým sešitem popsaným v nizozemštině. Irene si jej převzala a po chvíli překladu pronesla, že jde o seznam příjemců – důstojníků, politiků, námořníků. Některá jména byla přeškrtnutá. Thornfield prodával víc než jen kameny. Prodával informace. A každý, kdo chtěl odejít, zmizel – jako ta dívka.

V noci, kdy se loď zmítala pod nárazy větru a hrom se tříštil o vzdálený horizont, někdo proklouzl kolem hlídek a vhodil do Ireniny kajuty obálku. Nebyl v ní žádný text – jen jeden předmět: mosazná manžetový knoflíček s rytinou britské koruny a iniciálami „H. R.“. Irene pochopila okamžitě. Horace Redford nebyl jen důstojník. Byl mostem mezi válečným šílenstvím a mírovým zločinem. A mosty, když hoří, pálí na obě strany.

Venku zahučela bouře. Nad Oceanicem se otevřelo nebe. Pravda se začínala rýsovat – v blescích, v křiku racků, v těžkém tichu, které přichází těsně před odhalením.

Kapitola třináctá: Německá stopa

Kapitola třináctá: Německá stopa

Kapitánská kajuta byla zalita ostrým ranním světlem, které vnikalo úzkými štěrbinami záclon jako hroty dýk. Sluneční paprsky kreslily zlatavé pruhy na mahagonový stůl, kde se leskly navigační mapy, mosazný sextant a otevřený lodní deník s pečlivě kaligrafickým rukopisem. V rohu tiše tikaly lodní hodiny, jejich zvuk jakoby připomínal tlukot srdce celého plavidla. Kapitán Harrington seděl za stolem, unavený a strnulý, jakoby během noční plavby zestárnul o deset let. Jeho bledé ruce, obvykle klidné jako voda v bezvětří, nyní křečovitě svíraly šálek studeného čaje.

Detektiv Graves postával u mapového stolu, jeho prsty nervózně bubnovaly o vycpanou figurku albatrosa. Před ním se rozprostírala mapa Atlantiku, přetažená čarami lodních tras a zakreslenými proudy, které jen lodníci znali jménem. Dřevo podlahy vrzalo při každém jeho pohybu, jako by sama loď naslouchala rozhovoru, který se právě chystal začít.

„Herr von Riedesel,“ pronesl Graves s důrazem na německé oslovení, „je uveden na lodním manifestu jako obchodník s vínem. Proč mi nikdo neřekl, že to je bývalý attaché z berlínské ambasády?“

Kapitán si povzdechl a pohlédl na Irene, která mlčky pozorovala jejich výměnu z kouta místnosti. Na sobě měla světlé šaty s krajkovým límcem, lehce pomačkané od probdělé noci. V očích jí nehořel ani oheň rozhořčení, ani mrazivý klid – jen tiché odhodlání a soustředění, jaké mají šachisté v posledním tahu partie.

„White Star Line přepravuje pasažéry, inspektore, nevyšetřuje je. A pokud jde o pana von Riedesela… jeho jméno bylo na seznamu osob pod zvláštním režimem.“

„Zvláštní režim?“ Irene pozvedla obočí, v jejím hlase zazněla směs zvědavosti a pohrdání.

„Přesně tak, madam. Vyzvedl si ho sám sir Thornfield při nalodění. Důvody nám nesdělil, jen že jde o osobu pod jeho přímou ochranou.“

V kajutě diplomata panovalo tíživé ticho, narušované jen vzdáleným rytmem lodního motoru. Místnost voněla po inkoustu a pomerančové kůře, zřejmě z parfémovaného dopisního papíru. V rohu stála kožená aktovka, pečlivě zamčená, a vedle ní cestovní kufr bez jmenovky. Pod záminkou rutinní kontroly dokladů vstoupili Irene a Graves do kajuty B-12. Překvapila svou strohostí – žádné osobní předměty, jen vojensky ustlaná postel a na psacím stole geometricky seřazené dopisy, jako kdyby jejich autor předpokládal audit ze strany nejvyššího velení.

„Podívejte,“ zašeptala Irene a vytáhla z odpadkového koše zmuchlaný list papíru. Její prsty se zlehka dotýkaly kraje listu, jako by se bála, že se obsah rozpadne na prach.

„Operation Oranje verzegelt. Thornfield hat die letzte Lieferung Diamanten erhalten. Der Informant muss eliminiert werden.“

Graves přeložil s temnou jistotou muže, který už v životě slyšel příliš mnoho podobných vět. „Operace Oranje potvrzena. Thornfield obdržel poslední zásilku diamantů. Informátor musí být eliminován.“

„Takže náš mrtvý byl dvojitý agent,“ pronesla Irene, zatímco zvedala z psacího stolu těžké pero s německou rytinou. „Prodával Brity Němcům… a pak se stal přítěží.“

Když se vrátili do kajuty o dvě hodiny později, von Riedesel byl pryč. Na posteli ležela jen diplomatická pasážka s přeškrtnutým jménem a na polštáři drobná skvrna od krve. Loď v té chvíli vibrovala jen slabounce, jako by se jí tento únik zdál pod důstojnost. Za okny pokojně plynula nekonečná modř oceánu, tak klidná, až působila výsměšně.

„Buď utekl,“ poznamenal Graves, „nebo ho někdo umlčel stejně jako Thornfielda.“

Na palubě se mezitím konala snídaně pro první třídu. Čerstvé croissanty, míchaná vejce se šunkou, pomerančový džus v broušeném skle a porce nezájmu. Pasažéři zvyklí na koloniální intriky a evropské pomluvy nevěnovali vyšetřování větší pozornost než nečekané změně jídelníčku. Starý plukovník Bicknell například vyprávěl s gustem historku o tom, jak se jednou spletl a místo telegramu domů odeslal vojenský rozkaz do jihoafrické kanceláře módní návrhářky.

Zatímco nahoře se hovořilo o počasí, smyslu pro čest a kvalitě ložního prádla, pach plísně a mořské soli se v nákladovém prostoru mísil s těžkým zápachem nafty. Lucerna v Gravesově ruce vrhala chvějivé světlo na sudy s nakládaným masem a bedny s náhradními díly. Kdesi v temném rohu tiše kapala voda, tikající do dřeva v pravidelných intervalech.

A pak ji spatřili.

Mladá dívka v šedých šatech ležela na hromadě plachtoviny jako rozbitá loutka. Její krk byl rozříznut s chirurgickou přesností – stejně jako u Thornfielda. Mezi prameny jejích rudých vlasů ulpívala jemná vrstvička prachu, který se zde musel usazovat celé dny.

„Anna Farkas,“ zašeptala Irene, pozorujíc bledou tvář irské přistěhovalkyně. „Ta, která vyhrožovala, že promluví.“

Graves klečel vedle těla a pozorně studoval její pravou ruku. Prsty byly sevřené tak křečovitě, že je musel rozevřít jeden po druhém.

„Podívejte se na to,“ ukázal Irene, když její pohled padl na drobný lesklý předmět.

Mezi prsty mrtvé dívky zářil malý diamant, jehož ostré hrany se zakusovaly do její ztuhlé kůže jako poslední výkřik pravdy. Ve světle lucerny se kámen třpytil jako studená hvězda, němá a nezvratná. A loď se tiše houpala dál, jako by o ničem nevěděla.

Kapitola čtrnáctá: Nitky se sbíhají

Kapitola čtrnáctá: Nitky se sbíhají

Lékařská kajuta voněla kafrem, smůlou a lehkým závanem tabáku, který se sem líně vplížil z chodby, kde v kovovém popelníku doutnal zbytek nedopalku — jakýsi lodník si jej tam zřejmě odložil v domnění, že jej později dokončí. V rohu místnosti tiše skřípala větrací mřížka a lodní světlo zavěšené nad lůžkem slabě poblikávalo, jako by samo tušilo, že jeho záře je svědkem něčeho zlověstného.

Dr. Mercer, muž s prošedivělými spánky a výrazem, jenž naznačoval, že viděl víc mrtvých než živých, sklonil hlavu nad Anniným tělem. Jeho skalpel se zastavil nad jejím břichem, kde se rýsoval sotva patrný, ale nezaměnitelný oblouk. Pokynul Irene, aby se přiblížila. Všimla si, že lékařovy ruce se mírně chvějí — buď únavou, nebo snad výčitkou.

„Třetí měsíc,“ pronesl tiše a odložil nástroj na kovový tác, který zacinkal v tichu. „A podívejte se na toto.“

Zvedl dívčinu levou ruku, kde na ukazováčku zářil tenký bílý pruh – stopa po sejmutém snubním prstenu. Prst byl nepatrně otlačený, jako by prsten nosila dlouho a s jistou pýchou.

„Vdaná? Nebo snad...“

„Vdaná za svou mlčenlivost,“ přerušila ho Irene, aniž odvrátila pohled od dívčina ztrhaného obličeje. V ruce držela dopis nalezený v Annině skromném kufříku — starém, ošoupaném, se záplatou v rohu, jakou obvykle nosily služebné či vychovatelky.

„Pane Thornfielde, už nebudu mlčet. Vaše dítě roste v mém těle a já vím, co jste udělal v Bloemfonteinu. Pokud mi nedáte peníze, půjdu za Woolseym.“

Na palubě lodi se v tu chvíli ozval vzdálený smích — snad to byla hraběnka de Villeneuve, která každé ráno se svou maltézskou fenou absolvovala dvě kolečka kolem první paluby a s potěšením komentovala cizí obuv. Lodní zvon odbil osmou hodinu a kdesi v dálce zazpíval racek, omylem se zatoulavší hluboko do Atlantiku. U kuchyně poskakoval mladý steward s tácem čaje, z jehož okraje se houpal pytlíček s citronem, dokud ho nezachytila šikovná ruka matrony s přísným výrazem.

Mezitím, v Thornfieldově kajutě, Graves přecházel sem a tam, jako lev v kleci. U okénka se třepotal záclonový cípek, a když Irene vešla, naklonil se nad mapu, která stále ležela rozvinutá na stole. V koutě místnosti, v lehce unaveném křesle, seděl pan Ellington s nohama překříženýma a malým notesem položeným na koleni. V ruce držel pero, které občas poklepal o lem zápěstí, jako by s každou myšlenkou ladil rytmus svého uvažování.

„Možná to byl von Riedesel,“ uvažoval Graves nahlas. „Zabil Thornfielda, aby umlčel špiona. A pak...“

„A pak Anna, která věděla příliš mnoho,“ dokončila Irene a opřela se o stěnu. „Ale proč by ji zabíjel stejným způsobem? To by přece upoutalo pozornost. Každý profesionál ví, že opakování je největší chybou vraha.“

Na moment se zadívala do prázdna. Prsty nahmátla kapsu pláště, vytáhla z ní drobný, těžký předmět — mosazný klíč s rytinou na hřbetu. Na lodi už zažila mnoho zvláštních zamčených zásuvek, ale tento klíč jí od začátku připadal nepatřičný.

„Tady je odpověď,“ pronesla.

Zrezivělý trezor v Thornfieldově nočním stolku zapraskal, když Irene otočila klíčem. Panty zavrzaly a Graves, který mezitím zadržel dech, jen mírně pokývl. Uvnitř ležely tři předměty, každý z nich tichý jako kostka ledu ve sklenici brandy.

Seznam s nadepsaným „Platby za mlčení“ obsahoval dvacet jmen vysokých důstojníků, každé opatřené částkou a datem. Některá jména byla začerněna, jiná podtržena. Účetní kniha s poznámkami o dodávkách opia do Jižní Afriky měla na předsádce krevní skvrnu – kdosi ji držel ve chvíli, kdy mu srdce přestalo tepat. A nakonec fotografie — skupina mužů před hořící chatrčí, s výrazem, který nepatřil na civilizované místo.

Irene si obraz pozorně prohlédla. Thornfield stál uprostřed s revolverem v ruce. Vedle něj... ztuhla.

„Bože,“ vydechla.

Reverend Woolsey, ale bez kněžského kolárku, v plné vojenské uniformě, s doutníkem v ústech a puškou přes rameno. A za ním, částečně skrytá, postava v modré služebné uniformě – Anna. Byla velmi mladá, téměř ještě dívka, a oči jí zářily směsí strachu a odhodlání, která naznačovala, že svět teprve poznává.

„Takže ‚modrá dáma‘,“ pronesl Graves, který si konečně také všiml. „Ne Lady Eleanor, ale služka, která vše viděla.“

Irene otočila fotografii. Na zadní straně bylo napsáno:

„Bloemfontein, únor 1899. V.M. a tajný svědek.“

Z kouta se ozvalo tiché odkašlání a šustění papíru. Pan Ellington zvedl hlavu, oči přimhouřené zamyšlením, a prstem poklepal na písmena.

„V.M., říkáte? Dovolíte spekulaci?“ zeptal se a aniž čekal na souhlas, pokračoval: „Vincent Mercer. Vašemu palubnímu lékaři se tak říká, pokud se nemýlím. Vincent. Mercer.“

Irene i Graves na okamžik ztuhli. Ellington si všiml jejich pohledů a mírně se pousmál.

„Víte, sleduji lidi. A doktor Mercer... je mistr klamu. Výborný lékař, jistě. Ale klidný způsob, jakým kráčí mezi krví, a jak se vyhýbá jakékoli osobní otázce, by znepokojil i čtenáře nejotřelejší detektivky. A že jich pár znám.“ Jeho tón byl klidný, ale v očích mu planul bystrý oheň analytika.

„A ještě něco,“ dodal téměř šeptem. „Znal anatomii. Obě vraždy byly vedeny s chirurgickou přesností. A oba útoky provedl někdo, kdo měl přístup jak k obětem, tak ke znalostem lidského těla. Příliš čisté na náhodu. A příliš osobní na Němce, příliš pečlivé na Búra. Ale doktor... ten měl dost důvodů, i nástrojů.“

Zavládlo ticho, v němž bylo slyšet jen pomalé cinknutí kovové záložky na notesu, který Ellington znovu zaklapl.

„Samozřejmě, jen teorie,“ dodal lehce. „Ale někdy je dobré zeptat se, kdo první navrhl diagnózu – a proč ji všichni tak rychle přijali.“

Irene se s výrazem nesouhlasu podívala na Gravse, „V.M.,“ zašeptala, to bude „Vincent Michael... Woolsey.“

Na okamžik se rozhostilo ticho, v němž bylo slyšet jen vzdálené šumění vln a jemné skřípění dřeva trupu. Irene odložila fotografii zpět do trezoru, ale jakmile se její prsty dotkly dna, ucítila slabý odpor – skrytý prostor, nepatrně zahloubený. Zatlačila. Krycí deska se pohnula a odhalila tenkou, pečlivě složenou obálku, zapečetěnou červeným voskem a opatřenou iniciálami T.F.

Obálku držela opatrně, jako by šlo o relikvii, jejíž otevření by mohlo zvrátit tok historie. Graves přistoupil blíž, ale nepromluvil. Oba tušili, že obsah této obálky může být klíčem k celé síti tajemství, která obepínala loď jako mlha.

Kapitola patnáctá: Krvavé dědictví

Kapitola patnáctá: Krvavé dědictví

Pečeť se s praskotem rozlomila , jako by sama cítila, že čas tajemství vypršel. Obálka se rozevřela a odhalila útroby, které by byly hodny sejfu v podzemí Bank of England. Irene Adlerová s inspektorem Gravesem stanuli před otevřenou obálkou jako dva alchymisté nad truhlou plnou zakázaného poznání, zatímco lodní koráb dál tiše klouzal po mořské hladině, kolébán rytmem vln a monotónním tepem parního stroje.

Za oknem kajuty se mihla stříbrná šupina létající ryby a na zábradlí opodál se na okamžik usadil kormorán, aby znechuceně seskočil, jakmile si uvědomil, že se ocitl na lodi přeplněné lidmi a záhadami. Paluba byla toho rána zvláštně tichá, jako by i moře cítilo, že atmosféra zhoustla. Starý steward Wilkins, známý tím, že každé ráno vykládal před jídelnou svou teorii o tom, že Titanic byl sabotáží pojišťovací mafie, se tentokrát nedostavil. Místo toho po chodbě tiše šustil koberec, pod nímž vedla stářím prohnilá prkna — a každý krok na nich zněl jako tlumený výdech něčeho dávno pohřbeného.

Obsah byl pečlivě uspořádán, téměř rituálně. Prvním byl seznam – pergamenový svitek s pečetěmi dvaceti britských důstojníků. Vedle každého jména byla čísla: „Plukovník Hargreaves – 500 liber měsíčně za mlčení o Pretorii.“ Vůně starého vosku a inkoustu se linula ze svitku, jako by sám dokument nesl pachy uplynulých intrik.

Účetní kniha, svázaná v červeném plátně, se otevřela s neochotným zašustěním, jako by cítila, že její listy nesou váhu víc než jen čísel. Drobné písmo zaznamenávalo zásilky: „12. 3. 1899 – 50 lb opia do Kapského Města pod nákladem vlny.“ Některé záznamy byly přeškrtnuté, jiné podtržené a okraje pokreslené šiframi. Jeden z rohů byl ohořelý, jakoby někdo list zbrkle opálil, pak si to rozmyslel.

Nakonec fotografie — zažloutlá, s rozpraskaným emulsionem, zachycovala vojáky před hořící vesnicí. Reverend Woolsey, tehdy ještě kapitán lékařské služby, stál v popředí s doutníkem v ústech a pistolí Webley v ruce, s výrazem klidného muže, který nevěří na výčitky svědomí.

„Anna Farkas,“ poznamenala Irene, ukazujíc na postavu v pozadí – mladou ženu v modré služebné uniformě, která se tiskla ke stromu. „Nebyla jen svědkyní. Podívejte se, jak se Thornfield drží za její rameno.“

Venku se loď zvolna otáčela po širokém oblouku — kurs upravený pro příští přístavní zastávku, která však mohla být i poslední pro některé její pasažéry. Z komína stoupal proužek kouře a v čajovně, kde si postarší Skotka hrála s příborem a nadávala na špatně uvařený čaj, si nikdo neuvědomoval, jak blízko je vrah.

Graves otočil fotografii. Na rubu nápis: „Tajný svědek – V.M. zajistí ticho.“

Irene se nadechla, ale v tu chvíli lodí zazněl křik. Byla to paní Hardwicková, postarší učitelka z Kentu, která chodila na každé přednášky o astronomii, byť nerozuměla jedinému slovu. Její hlas, běžně připomínající sojku v rozpacích, se teď rozléhal jako poplašná siréna.

Kajuta B-12. Německý diplomat von Riedesel visel na vlastním opasku připevněném ke stropnímu svítidlu. Tvář měl fialovou, jazyk vyceněný a oči obrácené v sloup. Pod jeho nohama ležela převrácená stolička, ale příliš lehce odsunuta, příliš úhledně.

„Fingovaná sebevražda,“ konstatoval Graves po prvním pohledu. „Podívejte na ty stopy po prstech na krku – někdo ho uškrtil předtím, než ho pověsil.“

Na psacím stole stál nedopitý šálek černé kávy a okolo něj několik popsaných karet se šiframi, zřejmě poznámky, které si diplomat psal jen pro sebe. Pod jednou z nich byla fotografie dítěte – blonďatého chlapce s medvídkem v náručí. Možná syn. Možná jen výčitka.

Při prohledávání diplomatova saka Graves náhle ztuhl. Z vnitřní kapsy vytáhl vizitku s vyraženým symbolem: V✠M. Byla z těžkého papíru, lemovaná zlatou ražbou, a v jejím středu se leskl znak – stejně nelítostný jako nečekaný.

„Véčko M,“ zašeptala Irene. „Ne van der Merwe… Vincent Michael – reverend Woolsey.“

Z chodby se ozvaly kroky. Pomalé, metodické, jaké dokáže vykonat jen člověk, který má v sobě jistotu. Stín se pohnul za mléčným sklem. Kovové zaklapnutí nabíjecího mechanismu revolveru bylo slyšet skrze dřevo dveří jasněji než jakákoli slova. Ztichlo i moře.

Klíčové odhalení, které se teď skládalo před nimi jako mozaika z krve a zapomnění, mělo tři části.

Reverend Woolsey, bývalý kapitán lékařské služby, organizoval masakry pod rouškou pomoci — zásoboval opiem i municí, likvidoval svědky. Pod pláštíkem duchovní péče se skrývala studená ruka vojenské zrady.

Anna Farkas, původně služka, byla Thornfieldova milenka a porodní asistentka. Věděla o dětech, které byly Búrům odebrány – novorozencích převezených do britských kolonií k „nápravě“ v duchu impéria. Nebyla jen svědkyní. Byla matkou, pomocnicí i svědomím.

A symbol V✠M? Označení „Verräter Medizin“ – Lékař-zrádce – německé krycí jméno pro Woolseyho, který sloužil dvěma pánům: říši a sobě samému.

Za dveřmi se stín zastavil. Irene sevřela pistoli ukrytou v podvazku. Graves pokynul hlavou k oknu, ale oba věděli, že cesta ven neexistuje.

A pak se dveře otevřely.

Kapitola šestnáctá: Duchové Bloemfonteinu

Kapitola šestnáctá: Duchové Bloemfonteinu

Kajuta reverenda Woolseyho dýchala zvláštním klidem – až příliš dokonalým na loď, která nesla v podpalubí víc než jen zavazadla a pasažéry. Byla to místnost s duší starého kláštera, utopená v tichu, které se zdálo být nasáklé kadidlem a vinou. Vzduch byl nasycen vůní včelího vosku, levandulového oleje a něčeho neidentifikovatelného, snad starého pergamenu, snad zbytků léčivých mastí. Bílé krajkové závěsy lehce povlávaly v nočním vánku proudícím skrze pootevřené okénko. V dálce bylo slyšet šplouchání vln a tupé klapání lan o stožár. Všude vládl podivný mír, jaký může vzniknout jen v místě, kde se modlitby střídaly s vraždami.

Na stole z tmavého dřeva ležela otevřená Bible. Její stránky byly hustě popsány drobným, pečlivým rukopisem – jako by se reverend snažil s Bohem vyjednávat okrajovými poznámkami. Některé verše byly podtržené, jiné doplněné latinskými poznámkami a symboly, které by jistě zaujaly i profesora z oxfordského semináře hieroglifů.

„Vincent Michael Woolsey,“ pronesl Graves, pozvedaje vybledlou vojenskou fotografii ze stolku. Byla trochu pomačkaná, s rohy, které naznačovaly, že snímek byl často vyndáván a znovu ukládán. „Bývalý kapitán lékařské služby, přidělený k jednotkám v Bloemfonteinu. Zajímavá kariérní změna – z vojáka na kněze.“

Irene mezitím procházela dřevěnou knihovnu, která byla lemována těžkými svazky vázanými v kůži. Spisy svatého Augustina se dělily o prostor s anatomickými atlasy a německými vojenskými příručkami. Prsty jí sklouzly přes zlatou ražbu svazku „De Trinitate“, když narazila na nenápadný deník s černou koženou vazbou, který jako by se sám snažil splynout s okolím. Jeho stránky byly popsané úhledným lékařským rukopisem, jehož strohost kontrastovala s obsahem.

„15. února 1899 – Dnes jsem odmítl vydat rozkaz k likvidaci nemocných dětí. Thornfield mě nazval zrádcem. Musím jednat.“ Irene četla nahlas, její hlas zněl jako ozvěna v mramorové kryptě. Následující záznamy popisovaly tajné evakuace búrských dětí, vedené pod rouškou „lékařských transferů“. Byly tu jména, datumy, místa přistání – a znepokojivě častá zmínka o „tichých nočních lodích“.

Náhle si Irene vzpomněla. „Ty karty,“ řekla s náhlým prozřením. „Van der Merwe tvrdil, že hráli do půlnoci, ale Woolsey přísahal, že skončili v jedenáct. Někdo lže.“

Graves neodpověděl hned. Přistoupil ke komodě, odsunul falešné dno jedné zásuvky a vytáhl z ní svazek látky. „Oba říkají pravdu,“ odpověděl klidně. „Woolsey skutečně odešel v jedenáct – a vrátil se v převleku za Búra. Podívejte.“ Rozložil před nimi tmavý plášť a falešný vous, tak precizně vyvedený, že by oklamal i matku jeho nositele. Byl tu i nůž se zahnutou špičkou – typický nástroj pro porážku skotu. Čepel však nesla zbytky něčeho jiného. Ne masa. Ale kůže.

Irene se zhluboka nadechla a otevřela reverendovu modlitební knihu. Byla svázaná v jemné kozince, s tepaným křížem na přebalu. Mezi stránkami žalmů objevila ručně kreslené anatomické nákresy. Byl tu detailní popis karotidy s poznámkami: „Přesné přetnutí – smrt do 120 sekund. Přístup zezadu pod úhlem 35 stupňů.“ Na vedlejší stránce byl náčrt kuchyňského nože s rozměry přesně odpovídajícími ztracené zbrani z lodní kuchyně. Důstojnický kuchař Wycliffe si už několik dní stěžoval, že mu zmizel oblíbený filetovací nůž, ale nikdo mu nevěnoval pozornost.

Na malém nočním stolku stál skleněný pohár s vyschlou levandulí. Vedle něj drobná dřevěná soška svatého Lukáše, patrona lékařů, se zlomenou rukou – jako by se sama obracela tváří ke zdi.

„Nešlo jen o umlčení,“ šeptala Irene, prsty klouzající po stránkách deníku. „Podívejte se na tyto záznamy – Woolsey pomáhal búrským dětem utéct, ale současně pracoval pro Němce. Thornfield to objevil a vydíral ho.“

Graves poklekl k posteli a vytáhl dřevěnou schránku. Víko se otevřelo s lehkým zaskřípěním a odhalilo obsah, který by snadno stačil na obvinění ze zrady. Balíček dopisů s pečetí pruské zpravodajské služby, psané v perfektní angličtině s německými idiomy. A mezi nimi malá lahvička s etiketou: „Atropin – smrtelná dávka 0,1 g.“

A právě v tom okamžiku, kdy se ticho stalo dusivým, z chodby zazněl zvuk, který jim oběma zmrazil krev v žilách – kovové zaklapnutí revolverového kohoutku. Nebylo to hlasité, ale bylo to jako osudové rozhodnutí pronesené šeptem.

„Ano, našli jste mě,“ ozval se klidný hlas reverenda Woolseyho za jejich zády. Byl to hlas, který nepatřil vrahovi – ale ani knězi. Patřil někomu, kdo si dávno vybral vlastní morální kompas. Jeho silueta se zjevila ve dveřích jako přízrak minulé války. Bílý kněžský kolárek zářil v měsíčním světle, ale jeho oči byly temné jako propast, do níž člověk padá, když už nevěří v nic.

V pravé ruce držel revolver, jeho chromovaná hlaveň mířila neochvějně. V levé – chirurgický skalpel, lesklý jako kostelní kalich.

„Ani Vy dva neodejdete,“ pronesl tiše, s nádechem zklamané nevyhnutelnosti. „Víte toho příliš. Tak jako oni.“

Udělal krok vpřed, ale než stihl pozvednout zbraň, z podpalubí se ozvaly rychlé kroky a hlučné hlasy – skupina lodníků mířila do blízké strojovny. Woolsey na vteřinu ztuhl, pak zasyčel kletbu skrz zuby, jako had vyrušený z doupěte, a prudce se otočil. V jediném okamžiku zmizel za rohem chodby.

Graves se vzpamatoval první, ale bylo už pozdě – jediný zvuk, který po něm zůstal, bylo vzdalující se dunění kroků a klapání kovových dveří.

Irene zůstala stát, dlaní tisknouc stranu, kde jí srdce tlouklo rychleji než lodní stroj. „Myslíte, že se vrátí?“ zašeptala.

„Ne teď,“ řekl Graves, tiše zaklapávaje schránku. „Ale až bude ticho, přijde znovu, a my budeme připraveni.“

Kapitola sedmnáctá: Past na vraha

Kapitola sedmnáctá: Past na vraha

Noc, jež se snesla na palubu Oceanica, byla tak hustá, že i samotná tma se zdála být hmatatelná. Měsíc – zpočátku jen stříbrná mince na sametovém plátně nebes – byl nyní zastřen těžkými, cárovitými mraky, které se převalovaly jako duchové dávno zapomenutých válek. Paluba vrzala pod váhou noci, lana se lehce pohupovala ve větru, a v dálce zazníval tichý, melancholický tón lodní sirény, která v tuto hodinu snad volala na duše těch, kdo se z cest nikdy nevrátili. Z jednoho ze stožárů visela lampa chráněná mosazným rámem, její žluté světlo plavalo v mlze jako bledý zrak starého majáku.

Irene Adlerová se opírala o zábradlí a upřeně hleděla do temnoty, kde moře splývalo s oblohou. Ve vzduchu byl cítit jód, uhelný popel a cosi těžkého, jako by loď sama věděla, že se chystá poslední dějství. Pod palubou, ve své kajutě, inspektor Graves lepil do Thornfieldova deníku nový list, s takovou pečlivostí, jako by zapisoval pravdu do kroniky samotného svědomí.

„Přežila jsem. Důkazy jsou ukryty v nákladovém prostoru B, za sudem s číslem 47. – A.K.“

Písmo bylo napodobené s dokonalou přesností. Irene si vybavila, jak dlouhé hodiny studovala Anniny dopisy – ty elegantní smyčky, jemné stíny v tazích, dokonce i to nepatrné zakolísání při psaní písmene r. Bylo to dílo nikoli podvodníka, ale herce ve hře o život.

„Bude to stačit?“ zeptala se, když Graves zatlačil poslední okraj stránky do vazby.

„Pro člověka, který už zabil třikrát? Určitě,“ odpověděl Graves a jeho pohled byl neoblomný jako ledovec. Nehýbal se, jen tiše seděl ve světle lucerny, kterou osvětloval starý obraz svatého Jiří, zavěšený v kajutě – snad pro ochranu, snad jen z pověry.

Nákladový prostor B byl jiného rázu. Nacházel se hluboko v břiše lodi, kam běžní cestující nezabloudili. Kovová dvířka vedla do labyrintu beden, sudů a visících plachet. Pach soli se tu mísil s plesnivým odérem vlhké pytloviny a zatuchlého uhlí. Po stěnách klouzaly stíny, které se zdály mít vlastní život. Někde za rohem poklepával myš na dřevěný trám, a v dálce bylo slyšet cinkání nářadí, které se rozechvívalo při pohybech lodi.

Irene, oblečená v tmavém plášti, si vybrala místo za hromadou lodních plachet, zatímco Graves zaujal pozici těsně u dveří. Jeho revolver se ve světle svítilny matně leskl, připraven jako u poslední brány.

Čas ubíhal pomalu, jako by se sám bál, co přinese. Kapky kondenzované páry stékaly po potrubí jako slzy. Náhle se ozvaly kroky – opatrné, ale sebevědomé. Nešouravé jako u někoho, kdo tápe, ale přesné, disciplinované. Silueta vešla do prostoru. Měla na sobě uniformu lodního mechanika, umazanou olejem, ale Irene stačil jediný pohled.

„Reverende Woolsey,“ zašeptala.

Muž se zastavil. Pomalu se otočil a v jeho ruce se zaleskl nůž – nikoli kuchyňský, ale operační, úzký a přesný. V tom okamžiku Graves vystoupil ze tmy jako stín z podsvětí.

„Konec cesty, Woolsey. Scotland Yard.“

Ticho, které následovalo, bylo děsivější než výkřik. Woolseyho oči, tak často zkropené modlitbou, se na okamžik rozšířily – ne však hrůzou, nýbrž chladným výpočtem. A pak se dal na útěk.

Rozrazil dveře, jeho boty klouzaly po železné podlaze a zanechávaly za sebou stopy z maziva a potu. Graves vystřelil – rána zazněla dutě, jak se odrazila od stěn, ale kulka zasáhla jen dřevěný nosník. Irene neváhala.

„Kotelna!“ vykřikla a spolu s Gravesem vyrazili do chodeb.

Cestu jim lemovala temnota a pach kovu. Minuli neklidného strojníka, který si právě zapaloval dýmku ve stínu u schodiště a jen zvedl obočí. Nikdo se už neptal na hluk – všichni na Oceanicu cítili, že se blíží cosi neodvratného.

Kotelnou se nesl hřmot strojů, který drásal ušní bubínky. Vzduch byl horký jako z útrob země. Obrovské písty dunivě pumpovaly, a uhlíři – nevídaně rychlí a nemluvní – sypali lopaty černého uhlí do žhavých tlam.

Woolsey stál na kovové plošině nad hlavním kotlem. Jeho tvář byla zkřivená ve výrazu, který byl směsí fanatismu, lítosti a šílenství. Plameny se mu odrážely v očích a z jeho čela stékal pot jako krev z trnové koruny.

„Nemůžete mě zastavit!“ vykřikl přes řev strojů. „Oni všichni měli zemřít! Thornfield, ta děvka Anna, i ten německý špion! Všichni! Já byl soud! Já byl trest!“

V ten moment se loď náhle zhoupla – obrovská vlna udeřila do trupu. Kovová plošina se zhoupla, a reverend zakolísal. Jeho ruce se snažily zachytit za řetěz, ale prsty proklouzly po oleji.

Pak přišel pád. Přímý, rychlý a neodvratný – dolů, do otevřeného pekla kotelny, kde plameny polykaly uhlí a lidské chyby. Jeho výkřik byl přehlušen hřměním parních strojů.

Jeho poslední slova, téměř neslyšná, jako dech starého kazatele, zněla:

„Oni všichni měli zemřít...“

Pak už nebylo nic. Jen praskot hořícího masa a stoupající sloup kouře, který se vinul vzhůru, jako by si přišel vyzvednout duši zatraceného. Na palubě se znovu rozhostilo ticho. A Oceanic, netečný svědek lidské viny, pokračoval dál, vstříc svému kurzu, jako by se vůbec nic nestalo.

Kapitola osmnáctá: Pravda na dně moře

Kapitola osmnáctá: Pravda na dně moře

Bylo právě svítání a Oceanic se klidně probouzela do nového dne. Její boky líně klouzaly po zčeřeném povrchu oceánu, který se pod blednoucím měsícem ještě leskl jako roztavené olovo. Nad hlavami se vznášel první zpěv racků, jejich křik zněl ztýraně, jako by oznamoval konec starého světa a začátek nového, neméně nejistého.

Van der Merwe stál opřený o mosazné zábradlí horní paluby, jeho široká ramena ztuhlá, jakoby nesla váhu celého kontinentu. Jeho kabát voněl po loji a tabáku, a když k němu Irene přistoupila, tiše, téměř s úctou, nepohnul se. Jen jeho oči sledovaly východ slunce, který barvil nebe i moře do krvavých odstínů. Sluneční kotouč stoupal pomalu, jako soudce, jenž nemá kam spěchat – rudý, nemilosrdný, všeodhalující.

„Věděl jsem, že Woolsey byl v Bloemfonteinu,“ pronesl van der Merwe bez úvodu. Jeho hlas byl hrubý jako smirkový papír, ale tentokrát se v něm ozývalo cosi zlomeného. „Ale ne že vraždil. Myslel jsem… že pomáhal.“

Ruce, které tolikrát držely pušku, nyní drtily zábradlí lodi s takovou silou, až mu zbělely klouby. Na prsou mu visel starý odznak s písmeny Z.A.R., republiky, která už dávno neexistovala.

„Thornfield mi slíbil jména ostatních,“ pokračoval tiše. „Těch, kdo přikázali střílet do stanů s dětmi. Místo toho mi nabídl diamanty. Diamanty za mlčení. A já…“ Nedokončil. Jen se nadechl a vydechl, jakoby tím chtěl ze sebe vyhnat desetiletí hanby. Irene se na něj nepodívala. Místo toho hleděla na slunce, které už zalilo celou hladinu, a přitom si všimla, jak pod nimi probleskla hejna ryb – jakoby i ony chtěly uniknout před pravdou, která konečně vyplula na povrch.

Na druhém konci lodi, v zimní zahradě, kde listy palem ještě třásl ranní vánek, Lady Eleanor seděla ve starém proutěném křesle. Její klobouk s černým závojem ležel odhozený na zemi a její upravené ruce, vždy klidné, se nyní třásly jako stébla rákosu. Na stole před ní stál šálek čaje, do níž vítr nafoukal tři růžové okvětní lístky z keře v rohu. Dnes je však nikdo neodstranil.

„Všechny ty roky… mé nadace, mé peníze…“ zašeptala Lady Eleanor, její hlas se třásl jako porcelánový šálek. „Thornfield je proměnil ve stříbro zaplacené za lidské utrpení“ Vytáhla z náprsní tašky účetní knihu, vázanou v modré kůži, s několika vytrženými stránkami. „Věděla jsem, že něco ukradl. Ale ne tohle.“

Irene přešla k ní, opatrně otevřela knihu a přidržela jednu ze zbylých stránek proti světlu. V ranním slunci se na průsvitném papíru objevil vodoznak White Star Line – důkaz, že Thornfield pašoval diamanty ve falešných lodních dokumentech. Kdesi v kajutě se právě probudil exotický pták, jeho zpěv byl hlasitý a falešně radostný, jako když se nevědomky zpívá u hrobu.

Mezitím v podpalubí, kde byl vzduch stále znečištěn pachy oleje, spáleného kovu a zbytků tragédie, Giuseppe – kdysi veselý a neškodný lodní kuchař – konečně odložil masku. Seděl mezi bednami s léky, na nichž byl červený kříž a nápisy v italštině.

„Signorina,“ pronesl tiše k Irene, když za ním přišla, „já jen dodávám úlevu od bolesti.“ Ukázal na bedny s tišícími prostředky a obvazy. „Ale Thornfield? Ten prodával bolest. A Woolsey? Ten ji předepisoval.“

Zpod své košile vytáhl pas – ne britský, ale italský – a podal jí ho. Na jméně stálo Marco Bellini, zdravotník Královského námořnictva Itálie. Irene pas otočila v ruce, jeho stránky byly opotřebované, ale pravé. „Utíkal jsem před válkou, signorina. Ne do ní. Ale ona mě dohnala i tady.“

Na zádi Oceanica, kde se vítr proháněl s takovou silou, že trhal slova z úst dřív, než mohla být vyřčena, stála Irene sama. V ruce držela Thornfieldův deník – svazek plný účtů smrti, seznamů zrádců, lodních manifestů, kde místo zboží figurovaly děti a jejich ztracené domovy. Stránky šustily ve větru jako křídla umírajícího ptáka, jak se chystaly na poslední let.

„Některá tajemství,“ řekla, téměř neslyšně, „by měla zůstat v hlubinách.“

Otevřela prsty. Deník spadl přes zábradlí, nejprve pomalu, pak rychleji, a dopadl na hladinu jako kámen. Na moment zůstal na povrchu, pak se začal pomalu nořit. Na vodní hladině se objevila kresba – trojúhelník s propletenými kruhy – jakýsi symbol spolku, jehož jméno bylo dávno zapomenuto. Rozpadl se v drobných vlnkách a pak zmizel.

V dálce, kde se oceán dotýkal nebe, proletěla skupina ptáků v klínové formaci, tiší a svobodní. A Oceanic, jakoby očištěna od všech hříchů, plula dál.

Kapitola devatenáctá: New York – Nový začátek

Kapitola devatenáctá: New York – Nový začátek

Mlžný závoj, který ležel nad přístavem jako těžká deka, tišil zvuky města i příjezdu majestátního Oceanicu. Z přístavu znělo jen tlumené cvakání telegrafu, občasné zahvízdnutí jeřábu a vzdálené štěkání psa, který očividně neměl pro poezii námořních návratů valného pochopení. Loď, zbavená tajemství, ale stále hrdá, klouzala pomalu ke svému místu u mola číslo 42. Její trup, navlhlý mořskou solí a zbarvený uhlíkovým prachem, se třpytil v prvních záblescích slunce, které proráželo mlhu jako staré kino záclonu.

Na palubě se cestující začínali shromažďovat. Elegantní dámy v širokých kloboucích a pánové v pláštích, jejichž límce si urovnávali s pečlivostí, jakou lze spatřit jen u těch, kdo se právě vrátili z dramatického, ale decentně utajovaného dobrodružství. Jejich smích a tiché komentáře o počasí, zavazadlech a čajích podávaných v salónu vytvářely dojem, že posledních šest dní se nic zvláštního nestalo. Žádné výkřiky, žádné výčitky, žádná krev. Jen hra na návrat k běžnému životu.

Inspektor Graves stál opodál, nehybný jako figura z bronzu. V ruce držel složku s pečetí, nyní prasklou – oficiální zpráva v němém, ale důrazném tónu: Sebevražda reverenda Vincenta Woolseyho v záchvatu šílenství. Případ uzavřen. Slova na papíře byla pečlivá, strohá a definitivní. Zpráva byla tak těžká, jako by její inkoust byl smíchán s olovem, nikoli s černí.

Irene našla Gravesa opřeného o zábradlí, nedaleko místa, kde kdysi v noci zahlédla padat deník. V dálce přístavníci vykládali zavazadla – velké kufry se stuhami, bedny s nálepkami z různých přístavů, a mezi nimi i ta označená B-14. Její svět před touto plavbou. Svět, do nějž už se nemohla zcela vrátit.

„Proč jste mi pomohl?“ zeptala se tiše. Vítr jí cuchal vlasy, ale ona je nevšímavě odhrnula stranou. Byla zvyklá na otázky. Tahle však patřila mezi ty, které se člověk ptá, jen když si není jistý, zda chce znát odpověď.

Graves si rozvážně zapálil doutník. Jeho prsty – tiché, pracovité, nervózní – podržely plamen u cigára, které vonělo po cizokrajných dřevech a nedořečených větách. Chvíli mlčel a pozoroval racka, jenž kroužil nad přístavem s urputnou pravidelností, jako by se pokoušel přepsat nebe do nového pořadí.

„Protože pravda není vždy spravedlnost, madam Adlerová. Někdy je jen… pravdou,“ řekl nakonec, aniž se na ni podíval. Poté sáhl do kapsy a podal jí vizitku. Papír byl tuhý, slonovinově bílý, písmo decentní a bez přehnaného lesku. „Myslím, že byste mohla být užitečná na dalším případu. Pokud byste měla zájem.“

V jeho hlase nebyla ani špetka lichotky. Jen věcnost a zvláštní druh respektu – takového, který existuje mezi lidmi, kteří se vzájemně viděli v okamžicích slabosti i síly, a kteří vědí, že žádné z těchto momentů neříká o člověku všechno.

New York se mezitím začínal probouzet. Z nedalekého tržiště voněl čerstvě pečený chléb, ozývalo se klapání podpatků i zvonění tramvajových kolejí. Kočáry se ploužily jako stíny, zatímco z ústí řeky se sem připlížila loď se sudy portského a džemy z Dundee. Všední ruch – jediná skutečná záplata na praskliny minulosti.

O několik hodin později stála Irene na balkóně hotelu Astor. Ulice pod ní byla živá, ale neuspěchaná. Ve vzduchu byl cítit déšť, který nakonec nespadl, a parfém, jenž se vznášel od neznámé ženy v květinářství naproti. Komorník jí právě doručil dvě věci. První byl lístek na Wagnerova Bludného Holanďana, zasunutý do sametové obálky vínové barvy. Na ní nebylo jméno, jen květ magnolie, jemně vylisovaný a zcela nepatřičný k newyorské červencové realitě.

Druhá zásilka byla obálka s newyorským razítkem. Papír byl zmačkaný a dopisní formulář nesl jemnou, ale elegantní ženskou rukou napsané písmo. Text byl stručný a nekompromisní:

„Zajímavé styky, výbušné motivy. Promluvme si. Čekám ve 14:00 v hotelu Algonquin. – M.“

Úsměv, který přeletěl Iréninou tváří, byl lehký jako dotek hedvábí, ale nesl v sobě záblesk vědomí, že hra ještě neskončila. Newyorská světla se právě začínala rozsvěcet, jedno po druhém, jako by reagovala na její myšlenky. V dálce bylo slyšet, jak se na náměstí Times Square připravují na večerní vystoupení – hudba, smích a ten zvláštní druh ticha mezi dvěma aplausy.

V přístavu Oceanic znovu nabíral palivo. Jeho komíny chrčely černý kouř do růžové oblohy, zatímco kotvy se pozvolna zvedaly. Lodní posádka pracovala tiše, disciplinovaně, jako by každý šroub a lano nesl paměť toho, co se odehrálo. Irene sledovala, jak se jeho silueta rozplývá v mlze – pomalu, důstojně, bez výčitek.

Kočár, do něhož nastoupila, byl elegantní, černý s mosazným kováním. V jeho stínech splynula s ostatními. Byla jen jednou z mnoha. Anonymní, svobodná, připravená na cokoli. Příběh skončil, ale New York měl ve zvyku začínat věci znovu.

A někde daleko, uprostřed Atlantiku, v hloubkách, kam nedosáhlo ani slunce, ani spravedlnost, ležel černý deník. Jeho stránky se pomalu rozpadaly v proudech, které nikdy nevedou jen jedním směrem. Každé slovo, každá číslice, každé jméno – pomalu, nevyhnutelně – mizely.

Konec.

(Ale jen tohoto příběhu.)

Table of Contents

Prolog: Londýn v bouři (květen 1899)

Kapitola první: Cesta do Liverpoolu

Kapitola druhá: Nalodění

Kapitola třetí: První setkání

Kapitola čtvrtá: Večerní sešlost

Kapitola pátá: Ples masek

Kapitola šestá: Noční zvuky

Kapitola sedmá: Krvavé probuzení

Kapitola osmá: Nečekaná spolupráce

Kapitola devátá: Stopy vedou do podpalubí

Kapitola desátá: Černý trh na Oceaniku

Kapitola jedenáctá: Dvě tváře Lady Eleanor

Kapitola dvanáctá: Za mlhou špionáže

Kapitola třináctá: Německá stopa

Kapitola čtrnáctá: Nitky se sbíhají

Kapitola patnáctá: Krvavé dědictví

Kapitola šestnáctá: Duchové Bloemfonteinu

Kapitola sedmnáctá: Past na vraha

Kapitola osmnáctá: Pravda na dně moře

Kapitola devatenáctá: New York – Nový začátek