Tomáš Dubský

Irine Adler - Koruna lží

Prolog: Westminsterské ozvěny

Kapitola první: Mlhy nad Londýnem

Londýn, únor 1902

Mlha, která se toho rána připlížila k břehům Temže, nebyla jen obyčejným londýnským oparem. Byla hustá jako pomsta, tíživá jako koruna, jež čekala na nového krále. V ulicích, vyzdobených vlajkami a portréty Eduarda VII., visel ve vzduchu neklid. Královna Viktorie byla pošestapadesáti letech panování již rok po smrti, ale její syn – muž, o němž se šeptalo, že má více dluhů než důstojnosti – ještě nebyl korunován. A už teď se říkalo, že něco není v pořádku.

„The Pall Mall Gazette“, 15. února 1902

„Zdroje z Toweru potvrzují, že koruna sv. Eduarda, žezlo i jablko byly podrobeny ‚mimořádné prohlídce‘. Důvod? Podle našeho informátora se našly nesrovnalosti v rytech na kříži koruny – prý chybí drobné safíry, které tam měly být vsazeny za vlády Jiřího III. Mluvčí královského dvora to označuje za ‚běžnou údržbu‘, ale proč tedy pracovali v noci?“

„The Times“, dopis čtenáře (18. února 1902)

„Pane redaktore, proč se nikdo neptá, kdo střežil klenoty v noci 12. února? Můj bratr, který sloužil u gardy, viděl, jak do Toweru vkročil muž v plášti s erbem lva a jednorožce – stejný znak, jaký nosili stuartovští exulanti! Co když je to začátek nového spiknutí?“

Londýn v očekávání

V Tower of London, kde klenoty spočívaly pod dohledem Beefeaterů, se strážní střídali každé dvě hodiny. Přísnější opatření vešla v platnost poté, co vyšly najevo zprávy o chybějících drahokamech – nebo spíše „zaměněných“, jak šeptali konspirační myslitelé v klubech Mayfairu i mezi květinářkami na Covent Garden.

Korunovace Eduarda VII. byla naplánována na červenec, a v únoru už Londýn tepající modernitou nového století horečnatě dýchal očekáváním. Elektrické lampy vrhaly bledé světlo na ulice, kde se mísila vůně uhlí, deště a náznak změny. Večerní salóny debatovaly o tom, zda bude nový panovník více francouzský floutek než anglický král – nebylo žádným tajemstvím, že Edward měl slabost pro pařížské kabarety a drahá vína.

Zároveň však panovalo i podivné napětí. Po náhlé smrti královny Viktorie, jejíž vláda se zdála věčná, si mnozí připadali jako sirotci. Starý svět pomalu umíral a s ním i viktoriánské hodnoty. A právě v této nejistotě se rozhojňovaly klepy – o padělaných klenotech, o zrádcích v řadách gardy, o tajných lóžích toužících po návratu Stuartovců.

Kolem Toweru se začaly v noci potloukat podivné postavy. Jeden z nočních hlídačů přísahal, že spatřil dámu v černém závoji, jak mizí za rohem White Toweru. Jiný tvrdil, že slyšel latinský zpěv pod starými sklepy. A když se 20. února zřítil ze schodů strážce jménem Wilmot, někteří říkali, že to nebyla nehoda. Že prý viděl něco, co vidět neměl.

Ačkoliv úřední místa vše popírala, Londýn žil ve stínu dvou otázek:

Je nový král připraven vládnout? A je koruna, která mu má být položena na hlavu, vůbec pravá?

Kapitola druhá: Dopis od přítele

Paříž, rue du Faubourg-Saint-Honoré, 25. února 1902

Zatímco v Londýně se mlha mísila s podezřením a Tower halil šeptané skandály, v Paříži panovalo jiné napětí – elegantní, parfémované, téměř nedbalé. Rue du Faubourg-Saint-Honoré byla tepající tepnou pařížské módy a diplomacie. Krajkové záclony v oknech vil tlumily zvuky kopyt fiakrů i kroky lakýrnicky lesklých bot. Vzduch voněl po čerstvém pečivu, chladném mramoru a parfému „Jicky“ od Guerlaina.

Ve třetím patře měšťanského domu s modrou litinovou bránou, naproti švýcarskému konzulátu, bydlela žena, kterou svět znal pod jménem Irene Adlerová – ačkoliv sama by řekla, že jména jsou proměnlivá stejně jako účesy či osudy.

Irene přitiskla dopis s výstřižkem z Morning Post proti lampě. V oranžovém světle plamene se vyjevily další slova, neviditelná pouhým okem:

„Hledejte muže s prstenem ve tvaru trojité koruny. On ví, kde leží pravda. – P.“

Tento inkoustový trik znala – používali ho pařížští špioni během aféry Boulanger. Nyní se vynořil z minulosti jako memento.

Zápisník Irene Adlerové

„P. – Přítel? Nebo Past? V roce 1890 měl Dunning stejný podpis. Ale Dunning je mrtvý. Nebo ne?“

Opatrně složila papír do skryté kapsy svého cestovního kufru, vedle miniaturního revolveru a lahvičky s modrou rtěnkou – té, která obsahovala směs belladony a strychninu.

Návštěva u klenotníka

V butiku Boucheron na Place Vendôme, kde se prodávaly šperky ruským velkokněžnám a egyptským pašům, požádala o prohlídku safírových broží.

„Hledám něco… starého,“ řekla francouzsky s jemným maďarským přízvukem. „Řekněme, z doby le Roi Soleil.“

Klenotník, muž s brýlemi silnými jako lahvičkové dno, náhle ztuhl. „Madame, takové kousky u nás nevedeme. Ale možná byste měla navštívit pana Verniera u Pont Neuf. Specializuje se na historické restaurace.“

Slovo restaurace zdůraznil tak, že Irene okamžitě pochopila: nejde o jídlo, ale o přepracování kradených klenotů.

Stuartovská stopa

Vernierův obchod byl zašlá díra s výlohou plnou mosazných hodinek. Uvnitř však visely na stěnách kresby korunovačních klenotů z celé Evropy – včetně podrobných nákresů koruny sv. Eduarda.

„Tento návrh,“ špitl Vernier, když Irene položila prst na jeden z obrazů, „byl vytvořen pro jistého lorda před třemi měsíci. Řekl, že potřebuje repliku pro… soukromé divadlo.“

„Jak vypadal?“

„Měl prsten s podivným znakem. Tři korunky propletené hadem.“

Irenin dech se zklidnil. Trojitá koruna. Přesně jak psal anonym.

„A kde teď ten lord je?“

Vernier zaváhal. „Minulý týden odjel do Londýna. Říkal, že má lístky na korunovaci.“

Návrat do temnoty

O dva dny později stála Irene na palubě parníku La Reine Margot, který mířil do Doveru. V kabelce měla Vernierův nákres a v paměti jeho poslední varování:

„Ten muž, madame… jeho oči byly příliš klidné. Takové vidíte jen u těch, kdo už rozhodli, že vám vezmou život.“

Za ní, na břehu přístavu v Calais, postával vysoký muž v šedém kabátě. Neviděla ho. Ale on sledoval každý její krok.

Mycroft Holmes si zapálil doutník a pomalu vydechl kouř.

„Tak začínáme znovu, slečno Adlerová,“ zašeptal.

První akt: Stín Stuartovců

Kapitola třetí: Dáma v bílých rukavičkách

Londýn, 3. března 1902

Parník La Reine Margot zakotvil v Doveru za soumraku, kdy se mlha měnila v déšť. Irene Adlerová sestoupila na molo jako madame Véronique – francouzská klenotnice s doporučujícím dopisem od pařížského domu Boucheron. V ruce držela černý kožený kufřík s nástroji, které nikdy nepoužije k restaurování šperků, ale k otevření toho, co Británie tak pečlivě skrývala.

Ubytování: Hotel Cecil

Francouzská klenotnice s pařížskými manýry a doporučením od samotného domu Van Cleef & Arpels si nemohla vybrat lepší útočiště. Nejnovější a nejokázalejší hotel v Londýně, postavený v roce 1896, byl výsměchem viktoriánské střídmosti. Zlatem vykládané výtahy, elektrické osvětlení a služebnictvo v livrejích barvy královského purpuru – ideální místo, kde by se skutečná francouzská aristokratka určitě ubytovala.

„Suite 312, s výhledem na Temži,“ oznámil portýr a poklonil se s přehnanou úctou, když zahlédl její šperky.

Pokoj se okamžitě zaplnilo vůní tuberóz a jemným ševelením hedvábných sukní. Služebnictvo si šeptalo, že madame si nechala přivézt vlastní francouzskou kávu a tři truhlíky s pařížskou hlínou – "pro citlivé ruce, které nesnesou hrubý anglický vzduch".

První kroky v londýnské klenotnické společnosti

Dopoledne 6. března vstoupila do salonu Garrard & Co. na 24-25 Haymarket s lehkým úsměvem a doprovodem dvou mlčenlivých komorníků. Její šaty od Wortha, šedé jako londýnské nebe před bouří, šustily při každém kroku.

"Madame Véronique," představila se řediteli firmy Charlesi Baldwinovi, "přišla jsem na doporučení vévodkyně z Marlborough. Říkala, že vaše firma je jediná v Londýně, která rozumí pravému umění glyptiky."

Baldwin, muž s vousy upravenými do špiček jako u benátského dóžete, se zarazil . Vévodkyně z Marlborough byla jeho nejlepší zákaznicí.

"Jak... příjemné," zalhal. "A čím mohu být nápomocen?"

"Korunovační klenoty," zašeptala, jako by to bylo tabu. "Mám podezření, že technika jejich údržby je... zastaralá."

Mistrovská hra

Tři dny poté, během soukromé prohlídky v Tower of London, stála před vitrínou s replikou královského žezla. Její prsty v bílých rukavičkách se lehce dotkly skla.

"Vidíte ten rozdíl v lomu světla na kříži?" ukázala Baldwinovi. "Originál má diamanty zasazené v úhlu 42 stupňů. Tento... možná 38."

Strážce klenotů, starý voják s medailí z Afghánistánu, zbledl. "To je nemožné vědět, pokud..."

"Pokud jste klenoty rozebíral," dokončila za něj. "Což se, jak vím, stalo minulý čtvrtek. Kvůli speciální kontrole."

V místnosti zavládlo ticho, které by šlo krájet diamantovým nožem.

Důvěra získána

Večer téhož dne ji Baldwin pozval do soukromého klubu The Goldsmiths. V zakouřené místnosti plné portrétů zemřelých králů jí nabídl sklenku sherry.

"Ona není jen klenotnice," řekl kolegům. "Ona je historik. Ví, že koruna svatého Eduarda má na spodní straně vyrytý letopočet 1661 - rok, kdy ji nechal přetavit Karel II. po té... nepříjemnosti s Cromwellem."

Ireniny oči se leskly v přítmí. "A víte, co ještě vím? Že někdo vyměnil safíry z koruny za kameny z Brazílie. A poznáte je jen podle toho," zvedla sklenici proti světlu, "že v nich není krvavý odstín. Stuartovské safíry měly vždy kapku krve. ‚Rubrum signum Stuartorum – kapka krve v modři pravých safírů. "

Podle Verniera jde o starou skotskou legendu, která se poprvé objevila v rukopisu mnicha Alastaira z kláštera Iona někdy kolem roku 1640. Podle této verze historie král Jakub II. Stuart nechal do korunovační koruny vsadit čtyři safíry, které nebyly jen drahokamy, ale obsahovaly mikroskopické inkluze s tmavým rudým zabarvením – údajně šlo o kapku krve každého popraveného Stuartovce, symbolicky přidanou do taveniny při krystalizaci v alchymistické dílně v Elginu.

Tyto safíry jsou odlišné – m ají tmavší odstín, modř se pod určitým světlem lámal e do nachové, jako by v nich pořád vibroval stín mučednictví.

Po pádu Stuartovců byly údajně safíry ze strachu vyňaty a nahrazeny obyčejnými kameny z brazilských dolů, což bylo v tichosti provedeno během přetavení koruny za vlády Jiřího III. Od té doby si jen několik zlatníků předávalo tajemství, jak poznat „pravý Stuartovský safír“.

„Safír bez stínu je jen sklo. Stuartovský safír krvácí v tichu.“

V tu chvíli věděla, že ji přijali. Baldwinův šeptající hlas to jen potvrdil: "Zítra v pět ráno. Severní brána Toweru. Uvidíte, co potřebujete vidět."

Zápisník Irene Adlerové

"Londýnští klenotníci jsou jako jejich kameny - tvrdí, ale s prasklinami. Stačí vědět, kde tlačit."

"Ten starý strážce... jeho oči říkaly víc než slova. Bojí se. Ale čeho? Ashburyho? Nebo toho, co objevili v podzemí?"

Kapitola čtvrtá: Krvavé schody

Tower of London, 7. března 1902 – 5:17 hod.

Severní brána Toweru byla v ranním šeru jen tmavým řezem ve zdi. Irene Adlerová, stále v masce madame Véronique, cítila, jak jí mráz stéká po páteři, když Baldwin zaklepal třikrát na železná vrata.

Cesta kočárem

Hodinu předtím ji Baldwin vyzvedl u Claridge's v uzavřeném kočáře bez erbů. Cestou mlčel, jen občas škubl okénkem, jako by kontroloval, zda je nenásledují.

„Proč tak brzy?“ zeptala se, když míjeli opuštěné tržiště na Leadenhall.

„Stráž se střídá v pět třicet,“ odpověděl. „Teď je jen Peterson – starý blázen, co věří, že duch Anny Boleynové chrání klenoty.“

V jeho hlase bylo napětí, které neodpovídalo banálním slovům.

Vstup do pevnosti

Peterson, vousatý veterán s očima zarudlýma od whisky, je pustil dovnitř bez slova. Jeho lucerna vrhala třepotavé stíny na kamenné schody vedoucí do Jewel House.

„Nezapomeňte, madame,“ šeptal Baldwin, když sestupovali, „ uvidíte jen to, co vám dovolím vidět – a to, co zaslechnete, si nechte pohřbené v paměti “

V tom okamžiku se ozvala rána – suchá, dutá, jako pád pytle s moukou.

Nález těla

Peterson ležel na patě schodů, jeho hlava nemožně vytočená, krk zlomený v úhlu, který příroda neplánovala. Baldwin zasyčel: „Proboha!“

Irene poklekla. Její prsty v bílých rukavičkách přejely po Petersonově dlaních – pravá byla sevřená v pěst. Když ji otevřela, objevila vyryté číslo: 24

Stejné jako datum, kdy před dvanácti lety málem zemřela královna Viktorie. Stejné jako počet safírů v koruně Eduarda Vyznavače.

„Nebyl to pád,“ zašeptala. „Podívejte se na jeho levou botu – stopy po vláknech z koberce. Táhli ho. A pak ho někdo shodil.“

Ohledání

Baldwin se třásl jako osika, když Irene prohledala mrtvého:

– Kapsy prázdné – až na kus pergamenu s otiskem pečetě (trojitá koruna)

– Levý rukáv roztržený – jako by se bránil

– Na spánku krevní podlitina – úder zezadu

„Zavraždili ho,“ řekla. „A věděl, že někdo přijde. Proto to číslo.“

V dálce se ozvaly kroky. Stráž.

Útěk

Baldwin ji popadl za ruku: „Zadní chodbou!“

Cestou tmavým tunelem, kde kapala voda ze středověkých kleneb, jí strčil do ruky klíč.

„Dům č. 7 na Crown Lane. Tam najdete, co hledáte.“ Pak zmizel v mlze jako přízrak.

Když policie dorazila, madame Véronique už seděla v hotelu a psala dopis na krémovém papíře:

„Drahý inspektore Lestrade, věřím, že by vás mohl zajímat pád strážce Petersona. Zejména to, že než zemřel, držel v ruce tento.“

Přiložila otisk krvavého čísla 24 .

Co se dělo v Toweru

Zatímco Irene mizela v mlze, Tower of London se probouzel do tiché paniky. Petersonovo tělo bylo nalezeno o čtvrt hodiny později mladým důstojníkem jménem Harcourt, který vystřídal noční hlídku. Jeho křik přivolal další stráže a během hodiny byl celý Jewel House uzavřen. Sir Charles Warren byl na místě do šesti hodin ráno.

Na schodišti byly nalezeny stopy dvou párů bot – jeden menší, s podrážkou vyztuženou železem (patřily Irene), druhý těžší, okovaný (pravděpodobně Baldwinův). Vedle těla ležel ztracený knoflík z důstojnické uniformy – bez označení regimentu.

Vedení Toweru vydalo falešné prohlášení o „nešťastném pádu způsobeném opilostí“, ale v kuloárech se šeptalo o narušení bezpečnosti. Archivní záznamy o inventurách korunovačních klenotů byly náhle přemístěny, a několik záznamových knih z posledního týdne „záhadně zmizelo“.

Na vnitřní zdi věže našel správce údržby otisky rukavic potřísněné voskem a kovovým prachem – někdo manipuloval s výstavní vitrínou.

V tu chvíli si již nikdo nepřál klást další otázky.

Zápisník Irene Adlerové

„Číslo 24 – datum, počet kamenů, nebo varování?“

„Baldwin se bojí víc než smrti. Bojí se toho, kdo dal rozkaz.“

„Dům na Crown Lane… Proč to zní jako past?“

V kabelce jí tížil safír z roku 1890. A vzpomínka na slova, která slyšela před útěkem – zašeptaná mrtvým strážcem těsně před smrtí: „Koruna lže…“

Kapitola pátá: Lestradovy pochybnosti

Londýn, 8. března 1902 v dopoledních hodinách

Ranní mlha ještě neopustila cihlové zdi Toweru, když inspektor Lestrade klečel vedle Petersonova těla. Chlad kamenné podlahy pronikal jeho koleny, ale to nebyl důvod, proč se zachvěl. Strážcova hlava ležela v nepřirozeném úhlu, ale to, co upoutalo Lestradovu pozornost, byla levá bota. Kožený svršek byl odřený přesně v místě, kde se klenula nártní část, jako by ho někdo vláčel po hrubém povrchu.

„Podívejte se na to, sarge,“ zašeptal Lestrade a ukázal na drobná vlákna zapíchnutá v podrážce. „To je ten samý perský koberec, co mají v královské kapli o patro výš.“

Jeho prsty přejely k mrtvému zápěstí, kde se táhla modřina v přesném tvaru sevřené ruky. Zkušené oko poznalo, že Peterson před smrtí bojoval. A pak letěl dolů.

Sir Charles Warren se zaklonil v křesle a jeho prsty bubnovaly na desku dubového stolu. „Proboha, Lestrade,“ vybuchl, „korunovace se blíží! Nemůžeme mít paniku kvůli nějakému opilému strážci!“

Lestrade položil na stůl zprávu forenzního lékaře. „Opilec by neměl takhle rovnoměrně rozbitou lebku a roztržený rukáv od potyčky. A opilec by se nesevřel do pěsti, aby v ní zůstal vyrytý znak – číslo 24.“

„To všechno může být náhoda,“ odsekl Warren, ale jeho oči se na zlomek vteřiny stáhly, jako by si vzpomněl na něco nepříjemného.

„Náhoda,“ opakoval Lestrade pomalu, „jako náhodou zmizely včera z archivu nákresy koruny? Jako náhodou se ta francouzská klenotnice objevila zrovna včera v Toweru?“

Když se Lestrade pozdě večer vrátil do svého bytu, čekal na něj dopis s pařížskou známkou. Roztrhl obálku a na stůl mu vypadl drobný smaragdový úlomek. V tu chvíli mu přeběhl mráz po zádech – poznal ten kámen. Byl stejný jako ten, který našel před dvanácti lety v ruce mrtvé Violet Carlisleové.

Na lístku bylo napsáno:

„Peterson věděl o padělcích. Zeptejte se Baldwina, proč včera zmizely archivní nákresy koruny.“

Rukopis byl elegantní, úhledný a Lestradovi až příliš známý. Irene Adlerová.

Následující ráno stál Lestrade znovu před Warrenem, tentokrát s hromádkou důkazů v ruce.

„Svědek potvrdil, že viděl Baldwina, jak opouští Tower s kufříkem v ruce přesně v 5:45,“ řekl klidně. „A forenzní technik vyloučil náhodný pád. Peterson byl stržen a shozen.“

Warren zbledl. „Kdo ještě o tom ví?“ zeptal se tiše.

Lestrade si upravil límec. „Kromě vás, mě a vrahů?“ povzdechl si. „Snad jen Bůh.“

Věděl, že jeho nadřízený právě učinil rozhodnutí. Věděl také, že v domě č. 7 na Crown Lane už na něj čeká další stopa. Co ještě nevěděl, bylo to, že Baldwinovo tělo právě vynášejí z Temže dva rybáři, kteří našli jeho kabát napěchovaný kusy pergamenu s vyrytými trojitými korunkami.

Zápisník Irene Adlerové

„Lestrade udělal první krok. Teď musí udělat ten druhý – přestat poslouchat nadřízené a začít poslouchat mrtvé.“

„Číslo 24 nebylo datum. Byl to počet hodin, které zbývají do další vraždy.“

V zásuvce jeho psacího stolu ležel smaragd, který v temnotě slabě zářil – jako oči stuartovských duchů, které se odmítly nechat umlčet.

Druhý akt: Hra s ohněm

Kapitola šestá: Dům se sedmi klíči

Londýn, Crown Lane, 9. března 1902 – 18:47

Crown Lane byla jednou z těch uliček, které Londýn raději neukazoval cizincům. Úzká, s dlážděním rozbitým tak, že kočáry zpomalovaly na rychlost smutečního průvodu. Domy zde měly omšelý půvab ztraceného času – cihly byly ošlehané větrem a špínou, fasády oloupané až na kost. Plynové lucerny syčely ve vlhku a vrhaly do mlhy kužely světla, v nichž se mihotaly siluety krys a toulavých koček.

Dům číslo 7 nevypadal o nic hůř než ostatní, a přesto z něj šel chlad. Byl nižší než sousední budovy, s okny chráněnými silnou mříží, která připomínala spíš vězeňskou kobku než měšťanský dům. Dveře byly těžké, dubové, na první pohled neobyčejné – až na sedm zámků, každý jiný, každý vsazený do jiného bodu rámu. Kovové okraje byly ošoupané používáním, ale prostřední se leskl nověji než ostatní.

Irene Adlerová – v té chvíli stále v roli madame Véronique – přejela prsty po klíči od Baldwina. Ten otevírá jen prostřední zámek, pomyslela si. S lehkým cvaknutím klíč zapadl a dřevo zavrzalo, jako by dům neochotně odemykal svá tajemství.

Vstup do Baldwinova tajemství

Za dveřmi panovalo hrobové ticho. Zvenčí doléhal zvuk mrholení – drobné kapky bubnovaly do okenních tabulek a stékaly po skle jako slzy. Irene sáhla po plynové lampě a škrtla zápalkou. Plamen osvítil chodbu s dřevěnými obklady, jejichž lesk dávno vyprchal. Vzduch byl zatuchlý, plný vůně vosku, starého papíru a něčeho ostřejšího – jako železo a inkoust.

První patro – pracovna

Schody vrzaly pod každým krokem. Stěny zdobily jen bledé otisky po rámech, které kdysi visely, a dnes už visí jen ve vzpomínkách. Pracovna byla menší, než Irene čekala – útulná, ale přeplněná. Police se prohýbaly pod váhou knih, některé svázané koženými řemínky, jiné rozpadlé na volné listy. Na stole ležely nákresy korunovačních klenotů, všechny s drobnými poznámkami Baldwinovou rukou:

„Koruna sv. Eduarda – prasklina na levém oblouku, viditelná pouze pod úhlem 45°“

„Žezlo – safíry vsazeny v odlišném pořadí než v originále (viz foto 1871)“

V zásuvce objevila pečlivě složený dopis s voskovou pečetí lorda Ashburyho:

„Příteli, výměna musí proběhnout před 26. březnem. Strážce Peterson už není problém. Další na řadě je zlatník Vernier – příliš mnoho viděl.“

Irene se zamračila. Příliš explicitní. Jako by si přál, aby to někdo našel.

Důkaz padělání

Nákres, přiložený k lampě, odhalil to, co pod běžným světlem nebylo vidět – bledé, ale přesné čáry, podle kterých někdo rozebral korunu a složil ji zpět. Špatně. Stejná chyba jako v replice u Garrarda. Někdo pracoval podle falešné předlohy. Nebo chtěl, aby si to Irene myslela?

Pak se ozvalo vrzání schodů.

Novinářka ve stínu

Ve dveřích stála mladá žena s promáčeným kloboukem a notesem v ruce. Kapky deště jí stékaly po kabátě, ale pohled měla ostrý jako břitva.

„Madame Véronique,“ pronesla, „nebo bych měla říkat slečno Adlerová?“

Irene se otočila pomalu. „To jméno jsem neslyšela dvanáct let, miláčku. A vy jste...?“

„Eleanor Hardwick z Pall Mall Gazette. Píšu o tom, jak někdo vyměňuje korunovační klenoty za padělky.“ Její oči sklouzly k nákresům na stole. „Sleduji vás od Toweru."

Ireniny oči přejely k oknu, kde se mihl stín. "To bylo nerozumné, slečno Hardwicková. Právě jste si možná podepsala rozsudek smrti."

"Stejně jako Baldwin?" Eleanor ukázala na krvavý otisk. "Co se s ním stalo? Proč ho nikdo nenašel?"

Vtom se z ulice ozvalo dupání těžkých bot.

Útěk

Irene rychle sfoukla lampu. "Jestli chcete žít, následujte mě."

Zadními dveřmi ji vytáhla do tmavé uličky, právě když přední dveře domu č. 7 s třeskem povolily pod nárazem mužských ramen.

Zápisník Irene Adlerové

„Dům č. 7 – Baldwinova pojistka. Nákresy jsou pravé, ale Ashburyho dopis... to je past. Proč by nechal takové důkazy ležet ladem?“

„Ta novinářka. Mladá. Hladová po pravdě. Přesně takovou bych si vybrala jako návnadu.“

„Zítra navštívím Verniera. A tentokrát půjdu připravená.“

V kapse jejího pláště se chvěl úlomek safíru – studený jako voda Temže. A venku, za clonou mlhy, někdo stál. Nehybný. Čekající. Sledující, jak se kočár s Irene noří do labyrintu temných londýnských ulic.

Kapitola sedmá: Novinářka s ostrým perem

Londýn, The Cheshire Cheese, 10. března 1902 – 11:15

Kavárna The Cheshire Cheese na Fleet Street voněla stoletým kouřem z dýmek, uleželým pivem a tlejícím dřevem v krbu. Tmavé trámy stropu, očazené staletími, se skláněly nízko, jako by naslouchaly každému rozhovoru. U stěn seděli vousatí právníci, tiskaři a úředníci, obklopení hrnky čaje, novinami a bramborovými koláčky. Místnost hučela tlumeným hlukem – šustění papíru, cinkání lžiček, smích a hádky o daně.

Irene Adlerová usedla do kouta u krbu, kde se v roce 1666 údajně ohříval sám Samuel Pepys. Dnes tu však byl jen klidný výhled na celý lokál a záda krytá stěnou. Místo bylo dost hlučné na soukromý rozhovor a dost veřejné na to, aby zde nedošlo k vraždě.

Dveře se rozletěly a dovnitř vtrhla Eleanor Hardwick s tvářemi červenými od spěchu a vzteku. Z kabátu jí ještě stékaly kapky ranní mlhy, tmavý klobouk měla nakřivo a oči rozšířené, jako by právě utekla před něčím – nebo před někým.

„Tak mi to vysvětlete, madame,“ sykla, když dopadla do křesla naproti Ireně. „Proč Baldwin zmizel, ale Scotland Yard tvrdí, že jeho tělo našli v Temži? A proč má Rothschildova banka záznamy o platbách pro lidi z královského dvora? A kdo to vtrhnul do domu pana Baldwina, když jsme tam byly?“

Hra s pravdou

Irene si objednala pro obě černý čaj – ten nejobyčejnější, jaký se v The Cheshire Cheese dal sehnat. Požádala o něj starého číšníka s dýmkou v zubech, který přikývl beze slova.

„Slečno Hardwicková,“ řekla klidně, „vy píšete pro Pall Mall Gazette, že? Ty noviny, co před dvěma lety odhalila obchod s dětskými nevěstinci?“

Eleanor zčervenala – z pýchy i stydlivosti. „Ano. A teď odhaluju, jak někdo vyměňuje korunovační klenoty! Baldwin mi měl předat důkazy. Místo toho je mrtvý.“

Irene vytáhla z kabelky safírový přívěšek – falešný kámen, který nechala vyrobit včera u zlatníka v přístavní čtvrti.

„Toto našel Baldwin v koruně sv. Eduarda,“ zalhala suše. „Podívejte se na ten odstín – není to britský safír. Je z Uralu. A víte, kdo je jediný evropský šlechtic, co tam má doly?“

Eleanor se naklonila dopředu. Její oči se leskly napětím.

„Kdo?“

„Kníže Alexej Orlov – bratranec ruského cara. To by vysvětlovalo ty transakce u Rothschildů.“

Kdo dupal u Baldwina?

Venku před okny prošel povoz tažený dvěma černými koňmi. Vlhký vzduch přinesl dovnitř ozvěnu klapání kopyt a vzdáleného troubení lodní sirény z Temže.

Irene si mezitím vzpomněla na ony boty – těžké, kožené, s kovovou špičkou. Ty nepatřily Scotland Yardu. Byli to členové královské stráže – konkrétně jednotky Yeomen Warders, kteří hlídali Tower. Poznala je podle kroku. A ti odpovídali jen siru Charlesi Warrenovi – bývalému šéfovi Scotland Yardu, nyní členovi korunovačního výboru.

Varování z temnot

Když Eleanor po chvíli odcházela, přívěšek pevně sevřený v dlani, vrátný jí podal obálku. Papír byl tuhý, drahý, a místo jména na něm byly pouze tři zlaté korunky – propletené do kruhu jako heraldický symbol.

V dopise stálo jen:

„Přestaňte kopat do královských hrobů, slečno Hardwicková. Nebo skončíte jako Baldwin – s plícemi plnými vody z řeky.“

Zápisník Irene Adlerové

„Eleanor je odvážná, ale naivní. Můj falešný safír ji odvede do Ruska – přesně tam, kam ‘Přítel’ chce, aby se lidé dívali.“

„Warren používá královskou stráž jako své soukromé zabijáky. Ale proč? Koho chrání?“

„Dnes večer najdu Verniera. A tentokrát půjdu ozbrojená.“

Venku před kavárnou stál vysoký muž v šedém kabátě, který předstíral, že čte knihu. Když Irene vyšla, otočil stránku, ale jeho oči ji nepustily z dohledu. Na chvíli mezi nimi viselo ticho. Pak si Mycroft Holmes zapálil doutník, vydechl kouř do mrazivého vzduchu a zmizel v mlze jako starý duch londýnských tajemství.

Kapitola osmá: Lord Ashbury a stín Stuartovců

Carlton House, Londýn, 11. března 1902 – 20:30

Carlton House zářil jako diamant v koruně impéria. Sto svíček v křišťálových lustrech odráželo světlo od zlacených stěn, kde visely portréty králů, kteří tu kdysi hodovali – včetně toho, jenž nikdy nedostal jméno: Jakuba III., "starého pretendenta" Stuartovce.

Irene Adlerová vstoupila do sálu jako madame Véronique, s diamantovým náhrdelníkem od Cartiera (falzifikát, který před týdnem "ztratila" německá baronka). Její šaty z tmavě zeleného sametu šustěly při každém kroku, ale nikdo neslyšel, jak pod jejich širokou sukní cvaká nabitý revolver.

Prsten s trojitou korunou

Lord Ashbury, muž s vousy jako stříbrný lišák, vítal hosty u dveří. Na jeho pravém malíčku zářil prsten – tři propletené korunky, přesně jako ten, který nosil Dunning. Když se jejich pohledy střetly, Irene zahlédla v jeho očích okamžik poznání.

„Madame Véronique,“ pronesl s úklonou, „Garrard mi psal o vašem… neobvyklém zájmu o středověké techniky rytecké.“

„Ano, milorde,“ usmála se, „zvláště ty, které používali stuartovští zlatníci. Takové věrné repliky, že?“

Ashburyho prsty se mimovolně sevřely kolem prstenu.

Rozhovor za zavřenými dveřmi

V knihovně, kam se lord omluvil pod záminkou vybrat víno, přistihla Irene jeho rozhovor se sirem Charlesem Warrenem:

„…ceremoniál musí být upraven podle plánu,“ šeptal Warren. „Stráž v podzemí bude stačit jen do půlnoci. Pak už půjde jen o to, kdo drží žezlo.“

„A co Vernier?“ zeptal se Ashbury.

„Už se o něj postaráme. Stejně jako o tu francouzskou k…“

Vtom se otočil a spatřil Irenu, jak "obdivuje" knihovnu.

„Madame! Jak… neočekávané,“ zalhal Warren.

„Ó, jen jsem hledala Historie korunovací od pana Strongitha,“ zalhala stejně sladce a ukázala na prázdnou polici. „Víte, francouzské korunovační klenoty byly za revoluce taktéž nahrazeny padělky.“

Mapa podzemí

Když oba muži odešli, Irene rychle prohledala knihovnu. Za svazkem Bible krále Jakuba (ironie, která ji nenechala chladnou) našla nažloutlý pergamen – mapu podzemních chodeb pod Westminsterským opatstvím. Červeně byla vyznačena trasa vedoucí přímo k korunovačnímu křeslu. Na okraji bylo napsáno:

„Výměna proběhne při třetím zvonění. Klíč je v rukou toho, kdo nosí tři koruny.“

Zápisník Irene Adlerové

„Ashbury je jen loutka. Warren tahá za nitky – ale kdo tahá za něj? Ten prsten… nosil ho Dunning i Ashbury. Kdo je třetí?“

„Podzemní chodby vedou přímo k trůnu. A korunovace je za 14 dní.“

„Vernier musí vědět víc. Musím ho najít dřív, než udělají to, co udělali s Baldwinem.“

Když opouštěla Carlton House, všimla si, že ji sleduje stejný kočár, který před týdnem čekal u domu č. 7 na Crown Lane. Tentokrát však nepatřil Mycroftovi Holmesovi. Na kozlíku seděl muž s jizvou přes obočí – ten samý, který stál před Westminsterským opatstvím v roce 1890.

Kapitola devátá: Krvavé peníze

Rothschildova banka, Londýn, 12. března 1902 – 9:15

Mramorová hala Rothschildovy banky na New Court byla chladná jako hrobka. Irene Adlerová, tentokrát v dokonalé masce madame Claudette Beauvais, auditorské expertky z Paříže, pokládala na pult doporučující dopis od ředitele Garrard & Co. s pečetí, kterou vyrobila za pomoci vosku a zlatého prášku.

„Inspekce korunovačních účtů, jak si přál sám princ z Walesu,“ pronesla s nádechem znuděné úřednice.

Čísla, která křičela

Leopold Rothschild, muž s uhrančivýma očima a břitkým úsměvem, ji osobně zavedl do trezorové místnosti. Jeho prsty přejely po knize hlavních účetních záznamů:

„Zde vidíte všechny transakce spojené s korunovačními přípravami za poslední měsíc. Vše v naprostém pořádku.“

Ireniny oči však okamžitě zachytily zápis z 5. března:

200 000 liber převedeno na účet č. XCIII-666 v Bank in Winterthur (Curych)

Příjemce: „J. A. Crown & Co.“

Poznámka: „Úprava ceremoniálních protokolů dle klauzule VII“

„Jaká klauzule?“ zeptala se nevinně.

Leopoldův úsměv pohasl. „To je interní kód Jeho Veličenstva. Nemáme právo…“

Vtom se naklonil blíž a jeho hlas klesl na hranici slyšitelnosti:

„Madame Beauvais, vy jste příliš chytrá na to, abyste dělala auditora. A já jsem příliš starý na to, abych věřil, že těch 200 000 šlo na květinovou výzdobu.“

Jeho prst spočinul na poznámce pod čarou: „Provedl: Lord A—, schváleno W—.“

Náznak zrady

„Některé loajality se dnes platí v librách,“ dodal Leopold a upil si sherry. „Jiné… v krvi. Nevím, kdo jste doopravdy, ale jestli hledáte Verniera, tak už je pozdě. Dnes ráno odjel do Curychu.“

Irenin pohled přejel k oknu, kde postával muž v šedém kabátě – týž, který ji sledoval od Carlton House. Měl ruce sevřené v pěstích, jako by držel neviditelnou otěže.

Útěk se stopou

Při odchodu si Irene vložila do rukávu útržek z účtovní knihy s číslem curyšského konta. V předsíni na ni čekal poslíček s balíčkem:

„Pro madame Véronique. Od pana Verniera.“

Uvnitř ležel safírový náramek – identický s tím, který nosila Violet Carlisleová v roce 1890. Na vnitřní straně bylo vyryto:

„Hledejte toho, kdo nosí tři koruny a vládne stínům. On ví, kde je Baldwin.“

Zápisník Irene Adlerové

„200 000 liber na účet ve Švýcarsku. Warren a Ashbury si kupují mlčení. Ale koho?

„Vernier utekl – nebo byl odstraněn. Ten náramek je varování, ne dárek.

„Muž v šedém kabátě není Ashburyho sluha. Ten pohled… poznala bych ho mezi tisíci. Je to ten samý vrah, který stál za Dunningem.“

Když její kočár odjížděl, muž v šedém kabátě konečně pohnul rukama. Otevřel dlaň, v níž se leskl prsten s trojitou korunou.

Kapitola desátá: Past na strážce pravdy

Londýn, 13. března 1902

Lestrade zatýká

Scotland Yard otřáslo ráno zatčením lorda Ashburyho. Inspektor Lestrade vtrhl do jeho rezidence v Mayfairu s důkazy, které mu předala anonymní informátorka (dopis s Ireniným rukopisem, který poznal, ale nikdy by to nepřiznal):

Útržek z Rothschildovy knihy s curyšskou transakcí

Baldwinův deník s posledním zápisem o "výměně před korunovací"

Kus pergamenu s Ashburyho pečetí nalezený u mrtvého Petersona

"Lorde Ashbury," pronesl Lestrade, zatímco konstáblové prohledávali knihovnu, "zatýkám vás za účast na vraždě strážce Petersona a zlatníka Baldwina."

Ashbury se jen ušklíbl a upravil si prsten s trojitou korunou. "To bude zajímavý soud, inspektore."

Warrenův zásah

Neuplynuly ani dvě hodiny, kdy sir Charles Warren osobně dorazil na Scotland Yard s rozkazem od samotného ministra vnitra.

"Propustit ho," řekl stroze. "Nemáte dost důkazů. A korunovace nesnese skandál."

Lestradovy pěsti se sevřely. "On zabil dva lidi!"

"Dokázali byste to před soudem?" odsekl Warren. "Nebo byste musel přiznat, že vaše hlavní svědkyně je madame Véronique – žena, která neexistuje?"

Útok na Eleanor

Eleanor Hardwick opouštěla redakci Pall Mall Gazette s notesem plným důkazů, když na ni z úzké uličky vyběhli dva muži. Jeden ji udeřil do břicha, druhý jí vytrhl notes.

"Přestaňte kopat do královských hrobů, slečno," zašeptal jí do ucha, než zmizel v mlze.

Notes, který obsahoval jména všech zapletených do kauzy, byl ten večer spálen v krbu jednoho domu nedaleko Westminsteru.

Další mrtvý v Toweru

Irene Adlerová mezitím pronikla do Toweru pod rouškou tmy. V dílně, kde se opravovaly korunovační klenoty, našla zlatníka Edwardse – muže, který měl na starosti poslední úpravy koruny.

Ležel na zemi v kaluži krve, jeho prsty sevřené kolem úlomku rubínu. Stejného odstínu, jaký měly kameny v koruně sv. Eduarda.

Na zdi nad ním bylo napsáno krví:

"24"

Zápisník Irene Adlerové

"Ashbury je jen loutka. Warren jeho ochránce. Ale skutečný 'Přítel'? Ten, kdo nosí tři koruny a vládne stínům, má královskou krev."

"Rubín z Edwardsovy ruky není z koruny. Je starší. Jakubský. Stejný jako ten, co našel Lestrade u mrtvé Violet."

"24 hodin. To je všechno, co nám zbývá. Zítra v noci se koruna změní v krev."

Když opouštěla Tower, všimla si, že ji sleduje tentýž kočár, který ji pronásledoval od Rothschildovy banky. Tentokrát však neujel. Dveře se otevřely a uvnitř seděl muž v šedém kabátě.

"Nastupte, slečno Adlerová," řekl hlas, který neslyšela od atentátu na Violet. "Máme si co říct."

V jeho ruce se leskl prsten s trojitou korunou. A tentokrát nebyl na malíčku, ale na ukazováčku – prstu, který vládne osudům.

Třetí akt: Krvavé odhalení

Kapitola jedenáctá: Zrada v archivu

Westminsterské opatství, 14. března 1902 – 3:17 ráno

Tma v archivu opatství byla hustá jako inkoust, přerušovaná jen slabým svitem měsíce prosvítajícího gotickým oknem. Irene Adlerová, oblečená do tmavého služebnického úboru, odemkla železnou skříň označenou "Korunovační protokoly 1685-1890" klíčem, který "zapomněl" jeden z pomocníků opata.

Dunningova děsivá pozůstalost

V prašných foliantech objevila originální plány z roku 1890 – tytéž, které použili spiklenci při pokusu o atentát na královnu Viktorii. Na okrajích byly ručně připsané poznámky:

"Tunel od Staré sakristie k trůnu – 127 kroků. Stráž se střídá v 23:52."

"Klíčem je koruna sama – rozebrat levý oblouk."

Vtom uslyšela za sebou cvaknutí kohoutku revolveru.

Past

"Madame Véronique," zazněl hlas lorda Ashburyho, "nebo bych měl říct slečno Adlerová? Po dvanácti letech jste se vrátila, abyste dokončila, co Dunning začal?"

Za ním stál sir Charles Warren s obličejem zkaměnělým vztekem. "Scotland Yard už má hlášení o vaší krádeži státních tajemství," pronesl. "Tentokrát vás žádný špendlík ve vlasech nezachrání."

Irene se pomalu narovnala. "Mylíte se, pánové. Já nechci ukrást korunu. Já chci vědět, proč ji chcete ukrást vy."

Dopis z hrobu

Vytáhla ze svého šatu zažloutlý dopis s pečetí Violet Carlisleové.

"Přečtěte si to," řekla. "Před svou smrtí mi Violet napsala: 'Ashbury financoval Dunningovy pečetě. On je ten, kdo spojil stuartovské blázny s korunovačními klenoty.' A tady je důkaz."

Ukázala na přiložený účet z Rothschildovy banky – převod 50 000 liber z 1. prosince 1890 na "Projekt KR" s Ashburyho podpisem.

Warren zbledl. "To je padělek!"

"Stejný jako ty safíry v koruně?" odsekla Irene.

Královská krize v pozadí

Z ulice se náhle ozval křik novinářů: "Princ z Walesu hospitalizován! Korunovace odložena!"

Ashburyho oči se rozšířily. "To je... výborná zpráva," pronesl s přehnaným klidem.

Irenin pohled byl ostrý jako břitva. "Výborná pro koho, milorde? Pro vás – nebo pro toho, kdo nosí vaše prsteny?"

Vtom se v dálce ozvalo třetí zvonění – stejné, které před lety ohlašovalo Dunningův útok.

Zápisník Irene Adlerové

"Ashbury se bál. Warren se třásl. Ale ani jeden z nich není skutečným 'Přítelem'. Ten stále čeká ve stínech."

"Eduardova nemoc není náhoda. Je to součást plánu – chaos, ve kterém zmizí koruna."

"Zbývá 24 hodin. Musím najít Lestrada dřív, než udělají to, co se nepovedlo v roce 1890."

Když vyklouzla oknem do noci, všimla si, že na dlažbě před opatstvím leží safírový úlomek – tentýž, který našla u mrtvého Petersona. Tentokrát však byl zasazen do malého zlatého trojúhelníku.

Kapitola dvanáctá: Lestradova pomsta

Ashburyho sídlo, Mayfair, 14. března 1902 – 10:45

Slunce pronikalo těžkými závěsy do Ashburyho pracovny, kde inspektor Lestrade stál s kladivem v ruce. Stěna za portrétem Jakuba II. vypadala podezřele hladce – jako by ji někdo nedávno přestavěl.

První úder rozmetal omítku. Druhý odhalil dřevěnou desku. Třetí otevřel cestu do tajné skříně.

Důkazy ve zdi

Uvnitř ležely:

Pergamenové plány podzemí Westminsterského opatství – s vyznačenou trasou od Staré sakristie přímo k trůnu. Červeně byly označeny body:

"Stráž střídá v 23:52"

"Klíčový sloup – otočit vpravo"

Stejné poznámky jako v Dunningových dokumentech z roku 1890.

Seznam jmen na Rothschildově papíru:

Sir Charles Warren – 75 000 liber

Vernier (zlatník) – 25 000 liber

Plukovník Devereaux – "za speciální služby"

V záhlaví poznámka: *"Platba přes účet XCIII-666, Curych. Korunovace = den X."*

Lestradovy prsty se otiskly do papíru. Irene měla pravdu.

Zlom

Vtom uslyšel za sebou cvaknutí pistole.

"Hledáte něco, inspektore?"

Ashburyho komorník stál ve dveřích s revolverem. Lestrade poznal jeho tvář – byl to jeden z mužů, kteří hlídali Tower.

"Lord Ashbury si Vás žádá na Scotland Yardu," pokračoval muž. "Sir Warren tam právě podepsal Vaše přeložení do Yorkshire."

Lestrade pomalu položil dokumenty na stůl. "Řekněte lordu Ashburymu, že Yorkshire má krásné... hřbitovy."

Vytáhl služební revolver.

Pozdě

Když Lestrade dorazil na Scotland Yardu, Ashbury už byl na svobodě. Oficiální zpráva hlásala: "Nedostatek důkazů."

Warren mu předal rozkaz s pečetí ministra vnitra: "Okamžitý nástup na severní pobočku. Případ uzavřen."

Zápisník Irene Adlerové

"Věřím, že jste viděl stejné plány jako já. Tunely pod Westminsterem, platby do Švýcarska... Ale Ashbury je jen loutka. Skutečný 'Přítel' má prsten s třemi korunami a čeká na svou chvíli."

"Eduard VII. leží v horečkách. Korunovace bude odložena. A v tom chaosu zmizí koruna – stejně jako před dvanácti lety."

"Jděte domů, inspektore. Zítra v noci budu potřebovat vaši pomoc – ale oficiálně už nebudete existovat."

Lestrade rozlil whisky do krbu a sledoval, jak plameny sežerou rozkaz k přeložení. Věděl, že zítra v noci bude buď zatčen... nebo mrtvý. A bylo mu to jedno.

Kapitola třinácta: Princova nemoc

Buckinghamský palác, 15. března 1902 – 16:30

Mramorové chodby Buckinghamského paláce byly tiché jako hrob, přerušované jen šepotem služebnictva a občasným cinkotem lékařských nástrojů. Irene Adlerová, nyní v roli komorné princezny Alexandry, procházela chodbami s hlavou skloněnou a košíkem čistých ručníků v rukou. Její kroky byly pomalé, téměř nepatrné, ale oči vnímavé jako dravčí.

Královská krize

Za dveřmi královských komnat panoval chaos. Lékaři v černých fracích se hloučili kolem lůžka Eduarda VII., jehož tvář byla zkřivená horečkou. Princ z Walesu, budoucí král, ležel v polospánku, zatímco jeho žena Alexandra tiše plakala v koutě.

„Zánět pobřišnice,“ šeptal jeden z lékařů. „Korunovace musí být odložena.“

Ireniny uši zachytily i to, co nebylo řečeno nahlas: Není to náhoda. Někdo chce chaos.

Muž v šedém kabátě

V předsíni stál plukovník Devereaux, vysoký muž s jizvou přes obočí a ledovým pohledem. Na jeho pravém ukazováčku zářil prsten s trojitou korunou – stejný jako ten, který nosil Ashbury. Irene se přiblížila, předstírajíc, že upravuje záclony.

„Vše je připraveno,“ zašeptal Devereaux siru Charlesi Warrenovi, který se objevil ve dveřích. „Korunovace bude odložena. A v tom chaosu zmizí i koruna.“

Warren přikývl, jeho oči byly temné jako uhel. „Ashbury už zajistil cestu. Zbývá jen odstranit ty, kteří vědí příliš.“

Irenin dech se ztišil. Vernier. Baldwin. Peterson. A teď možná i ona.

Zápisník Irene Adlerové

„Eduardova nemoc není náhoda. Je to součást plánu – vytvořit zmatek, ve kterém zmizí koruna.“

„Devereaux nosí prsten s trojitou korunou. Je to on, kdo tahá za nitky? Nebo je i jen loutkou?“

„Lestrade musí být varován. Ale jak, když Scotland Yard už je pod Warrenovou kontrolou?“

Když opouštěla palác, všimla si, že ji sleduje stejný kočár, který ji pronásledoval předchozí noci. Tentokrát však neodjel. Dveře se otevřely a uvnitř seděl Mycroft Holmes, jehož oči jí naznačovaly, že čas na hry skončil.

„Nastupte, slečno Adlerová,“ pronesl. „Máme málo času.“

V jeho ruce se leskl klíč – malý, starožitný, s vyrytým číslem *24*.

Kapitola čtrnáctá: Hodina pravdy

Londýn, 24. června 1902 – před úsvitem

Temná voda Temže tiše šplouchala o kamenné zdi Toweru, zatímco mlha halila pevnost do hrobového ticha. Irene Adlerová a inspektor Lestrade se plížili podzemní chodbou, jejíž stěny byly vlhké od staletí tajemství. Světlo jejich luceren se odráželo od pavučin a starých krvavých stop – němých svědků minulých zrad.

Stínové postavy

V srdci podzemí, před železnými dveřmi Jewel House, stáli lord Ashbury a plukovník Devereaux. Mezi nimi se třpytila koruna sv. Eduarda, jejíž safíry v temnotě zářily jako zamrzlé kapky krve.

„Je to dokonalé,“ šeptal Ashbury, jehož prsty se chvěly kolem zlatých oblouků. „Zítra bude Londýn křičet o pomstu za ztracenou korunu, a nikdo neuvěří, že ji ukradli sami Stuartovci.“

Devereaux se ušklíbl. „A princ Albert Victor se naposledy z hrobu zasměje.“

Odhalení

Irenin dech ztuhl. Albert Victor. Zemřelý syn Eduarda VII., jehož jméno bylo spojováno s tajnými lóžemi a stuartovskými nostalgiky. Celou dobu to byla jeho vůle, která hýbala loutkami – Ashburym, Warrenem, Devereauxem. Nešlo o korunu. Šlo o symbol. O to, kdo ji mohl držet.

Lestrade pohnul rukou k revolveru, ale Irene ho zadržela. Bylo už pozdě.

Výstřel v temnotě

Z temnoty se vynořil muž v šedém kabátě – tentýž, který je pronásledoval od začátku. Jeho revolver zaburácel, a Ashbury se zhroutil na zem s překvapením v očích, než stačil cokoli vyzradit.

„Zbytečné svědectví,“ pronesl muž chladně a otočil zbraň k Devereauxovi. „Plukovníku, máte rozkaz.“

Devereaux poklekl před korunou jako před relikvií a vyňal z pláště starý pergamen s pečetí Jakuba II. „Pro krále, který nikdy nevládl,“ zašeptal.

Zápisník Irene Adlerové

„Nikdy nešlo o korunu. Šlo o to, kdo ji drží. A my jsme prohráli.“

„Albert Victor zemřel, ale jeho stoupenci žijí dál. V temnotě, ve stínech, v srdcích těch, kteří touží po starém světě.“

„Lestrade ví pravdu. Ale co s ní? Nikdy ji neprozradí. A já… já musím zmizet.“

Když se první paprsky úsvitu prodraly skrz mlhu, Irene už byla pryč. Na břehu Temže zůstal jen otisk její boty v blátě – a kousek safíru, který zářil jako poslední výsměch.

V Toweru zatím sir Charles Warren hlásil, že koruna je v bezpečí. A Londýn se probouzel do nového dne, nevědomý, jak blízko byl království lží.

Králův lékař zvedl obočí a Alexandra Caroline, králova choť, sevřela vějíř pevněji, než bylo obvyklé – v červnových dnech roku 1902 se totiž zdálo, že korunovace nebude vůbec. Eduard VII., silný muž s tváří požitkáře a plicemi kuřáka, byl jen dva dny před slavností hospitalizován kvůli zánětu slepého střeva. Operace zachránila jeho život, ale obřad musel být odložen – a s ním i plány těch, kteří doufali, že vše skončí dřív, než začne. Nyní, o šest týdnů později, se Londýn znovu připravoval – s větší pompou, ale i větším napětím.

Čtvrtý akt: Korunovace v ohrožení

Kapitola patnáctá: Služebná ve stínu koruny

Westminsterské opatství, 8. srpna 1902 – ráno

Mlha se nad Temží ještě nestačila rozplynout, když se Irene Adlerová, oblečená do prostých šatů královské komorné, vmísila mezi služebnictvo. Její vlasy byly stažené pod bílým čepcem, ruce držely podnos s kadidlovými svíčkami – dokonalá přestrojená neviditelnost.

Korunovační průvod

Opatství vonělo včelím voskem a čerstvými květinami, ale ve vzduchu viselo napětí. Gardisté v červených uniformách postávali v nepřirozeně strnulých řadách, jejich pohledy těkaly k hlavní bráně, kde už začínali proudit hosté.

„Kam s těmi svíčkami?“ osopila se na Irenu starší služka s tváří zarudlou od spěchu.

„Do sakristie, madame,“ odpověděla Irene pokorně a sklonila hlavu. V pohybu však neztratila ani vteřinu – její oči zachytily postavu v tmavém plášti, jak se nenápadně sunula podél sloupoví.

Ashbury.

Tajná schůzka

Bývalý lord se nyní pohyboval jako duch – s falešnými vousy a doklady na jméno „Dr. Mercer“. U paty sochy Eduarda Vyznavače předal malou truhličku gardistovi s neupravenými nárameníky. Muž ji schoval pod plášť s tak nervózním pohybem, že se mu roztřásly ruce.

„Třetí zvonění,“ zašeptal Ashbury. „Až oheň pohltí lži, bude koruna patřit těm, kdo si ji zaslouží.“

Gardista přikývl a rychle odešel. Irene však stačila zahlédnout, jak si v kapse přejíždí prsty po něčem kovovém – trojúhelníkový prsten s vyrytými třemi korunkami. Stejný jako u Devereauxe.

Zápisník Irene Adlerové

„Ashbury žije. A jeho spojenci jsou blíž, než jsem čekala – přímo v řadách královské gardy.“

„Třetí zvonění… to není náhoda. Stejné znamení použili při atentátu na královnu Viktorii.“

„Proč truhlička? Co je v ní? Výbušnina? Nebo něco horšího?“

Když se otočila, aby zmizela v davu, narazila pohledem s vysokým mužem v šedém kabátě. Stál ve stínu sochy a kouřil doutník. Mycroft Holmes. Jeho oči jí sdělily vše, co potřebovala vědět:

Čas se krátí.

Kapitola šestnáctá: Dým nad Westminsterem

Westminsterské opatství, 8. srpna 1902 – 11:47

Zvony opatství právě dozněly třetím úderem, když se podlaha zatřásla. Dunivá rána, tlumená tlustými kamennými zdmi, rozvířila vzduch jako vzdálená bouře. Z podzemí se vyvalil dým, který se proplétal mezi sloupy jako had.

Panika v lodi kostela

Dvořané v korunovačních róbách ztuhli. Několik dam vykřiklo, když se z klenby snesl jemný prach, jako by se sama svatá Alžběta probudila ze spánku století.

„Klid!“ zařval velitel gardy, ale jeho hlas zanikl v hluku, jak se dav začal tlačit k východům. Šustění hedvábí a cinkot řetězů od insignií se mísil s ozvěnou poplašených kroků.

Lestrade, oblečený jako soukromý sekretář německého barona z Braunschweigu, sevřel v kapse revolver, jehož chladná ocel jej vrátila k jasnému vědomí. Oči mu těkaly po prostoru s ostrostí zkušeného detektiva – zachytil pohyb u boční kaple. Gardista, kterého viděl před dvěma dny šeptat s Ashburym u Toweru, se sunul podél zdi. Na jeho ruce zářil trojúhelníkový prsten – symbol loajality k tajné frakci uvnitř korunovačního výboru.

Lestrade se pomalu vydal za ním, nenápadně, skrze stíny hodovníků a ministrantů, kteří se rozprchávali jako hejno vran.

Stopy v chaosu

Irene využila zmatku a vklouzla do sakristie. Vzduch zde byl hustý od kadidla a strachu. Starobylé klenby vrhaly nepravidelné stíny, v nichž se mohla snadno ztratit postava – nebo vražedný úmysl.

Uprostřed rozházených rouch, mezi kadidelnicí a svazkem zlatem vyšívaných štól, ležel na stole otevřený breviář – starý, s rohy ohmatanými stovkami kněžských rukou. A pod ním – přesně tam, kde by oko nezasvěceného nehledalo – vyčníval útržek mapy.

Byla to část Vernierova nákresu: podzemní tunely pod opatstvím. Červeně byla vyznačena trasa vedoucí přímo ke korunovačnímu křeslu – skrze staré kryptové chodby, o nichž věděli jen nejstarší správci. Na okraji byl škrtnutý nápis, zčásti setřený, ale stále čitelný:

„Výměna proběhne při třetím zvonění. Klíč je v rukou toho, kdo nosí tři koruny.“

Zadržela dech. Tři koruny… Ashbury. Nebo snad někdo ještě výše?

Vtom uslyšela za sebou cvaknutí kohoutku. Neomylatelný, suchý zvuk, který odděloval život od smrti.

Rozuzlení v sakristii

„Tak přece jen,“ zašeptal Ashbury. Stál ve dveřích s pistolí v ruce, stín mu padal přes polovinu tváře jako maska z antické tragédie. Jeho hlas byl měkký, ale v očích se zračila smrt.

„Madame Véronique… nebo bych měl spíše říct slečno Adlerová?“

Zavládlo ticho – těžké jako varhanní akord, který nikdy nezazní.

„S tím oslovením jste se o dvanáct let zpozdil, lorde Ashbury,“ odvětila Irene klidně a pomalu se narovnala, ruku položenou přes mapu. „A ani tehdy jste si je nezasloužil.“

Jejich pohledy se střetly – ona s chladnou elegancí ženy, která přežila víc než jedny dvorní intriky, on jako muž, který věří, že drží poslední kartu. Ale Irene věděla, že tahle hra má ještě jedno eso.

Zápisník Irene Adlerové

„Výbuch nebyl náhodný – byl to signál. Třetí zvonění spustilo plán, který začal před dvanácti lety.“

„Ashbury měl pravdu o jediném: koruna nikdy nebyla jejich cílem. Šlo o to, kdo ji drží v okamžiku, kdy se svět otřese.“

„Ale proč sakristie? Co zde hledal?“

Za Ashburyho zády se mihl stín. Muž v šedém kabátě. A jeho prsten s trojitou korunou zářil jako varování.

Kapitola sedmnáctá: Vzkaz psaný krví

Londýnské doky, 8. srpna 1902 – soumrak

V přístavišti u Toweru duněly kotvy parníků a křik námořníků splýval s kvílením racků, jejichž bílé siluety kroužily ve večerním šeru jako neklidné duše ztracené v mlze Temže. Z rybích beden stoupal pronikavý pach mořské soli a na mokré dlažbě klouzaly těžké boty přístavních dělníků.

Irene Adlerová stála v průjezdu staré rybářské krčmy s ohořelou tabulí The Mermaid’s Wrath, jejíž nápis pamatoval snad ještě Stuartovce. Její prsty bezděčně obracely drobný náramek s vyrytým ornamentem – identický s tím, jaký nosila Violet Carlisleová tenkrát, když všechno začalo, tehdy ještě dívka, nyní jméno ve vybledlých záznamech policejních archivů.

Šifra v kovu

Ohlédla se přes rameno a když se ujistila, že ji nikdo nesleduje, otevřela malý dutý přívěsek ukrytý v náramku a vložila dovnitř stočený lístek papíru. Inkoust na pergamenu byl čerstvý, písmo rychlé, ale přesné – rukopis někoho, kdo ví, že má jen pár minut.

„Ashbury bude u Staré brány v 22:00. Přineste důkazy o švýcarských účtech. Lestrade ať jedná bez uniformy.“

U paty kamenného schodiště postával poslíček s červeným šátkem a tváří zčernalou od sazí. Irene mu zaplatila dvě zlaťáky navíc – drahý úplatek za mlčení i rychlost.

„Pro slečnu Hardwickovou z Pall Mall Gazette. Jen do vlastních rukou. Nikomu jinému.“ Její hlas byl měkký, ale tón nesl ostrý řez železné autority.

Přepadení na Temži

Eleanor obdržela náramek u vchodu do tiskárny, kde zasyčela pára z rozžhavených tiskařských válců a olověná písmena ležela rozesetá jako vojáci padlí v bitvě. Připnula si jej na zápěstí, ale než stačila rozluštit vzkaz, ozvalo se za jejími zády zasyčení podešví po kameni.

Z úzké uličky mezi domy vyrazily dvě postavy v kabátech nasáklých říčním deštěm. Muž s jizvou přes levé oko – hlubokou, jakoby ji vyryl bajonet – jí vytrhl notes z rukou dřív, než stihla vykřiknout.

„To není pro oči novinářek, slečno,“ zasyčel hlasem plným tabáku a pohrdání. Pak, s chladnou metodikou zabijáka, hodil knihu do rozžhavené výhně vedle tiskařského stroje. Plameny zasyčely, když polkly stránky s Rothschildovými čísly účtů – důkazy mizely jako iluze, zanechávající po sobě jen popel a hořkost.

Eleanor však nebyla žádná tichá květinka z viktoriánského salonu. Kopla útočníka do kolen s takovou silou, že zaklel francouzsky. Bezhlavě se vrhla do mlhy, která se jako sametový závěs snášela z Temže. Její kabát byl roztržen od čepele – proužek látky zůstal viset na hřebíku vrat. Ale byla naživu. A věděla, že někdo se bojí toho, co ví.

Zápisník Irene Adlerové

„Eleanor je statečná, ale já ji vystavuji nebezpečí. Musím skončit to, co začal Dunning.“

*„Švýcarské účty jsou pryč. Ale Lestrade si zapamatoval dost – XCIII-666, číslo pekla.“*

„Proč chtěli spálit právě ten notes? Co je na těch číslech tak zásadní?“

Na molu č. 7, kam dorazila o hodinu později, našla na zemi politý líh a stopy krve. A v kaluži odraz měsíce – jako zrcadlo, v němž se mihl stín muže v šedém kabátě. Tentokrát však nešel za ní.

Šel za Lestradem.

Kapitola osmnáctá: Poslední role madame Véronique

Tower of London, 8. srpna 1902 – půlnoc

Kamenné chodby Toweru duněly kroky královské gardy. Olejové lampy na zdech vrhaly roztřesené stíny, jako by se duchové dávno popravených snažili ukázat na viníka. V chladném vzduchu visel pach železa, plísně a potlačené historie.

Inspektor Lestrade přitiskl Ashburyho paži k ledovému zdivu Bílé věže. Mezi nimi stála starodávná dvířka k pokladnici – kdysi chránila koruny, dnes chránila lež.

„Lorde Ashbury, zatýkám vás za zpronevěru korunovačních klenotů a vraždu strážce Petersona,“ pronesl tiše, ale ocel v jeho hlase prořízla noc jako nůž hedvábí.

Ashbury se jen ušklíbl. Jeho prsten s trojitou korunou odrážel měsíční světlo, které dopadalo skrze úzké střílny nad nimi. Oči měl prázdné, chladné – věděl, že v této hře má vyšší krytí než zákon.

„Na základě jakých důkazů, inspektore?“ procedil mezi zuby. „Vernier je mrtvý. Baldwin také. A vaše svědkyně…“

Vtom se za nimi rozevřely dveře. Ozvalo se drsné zaklepání o kámen, pak těžký krok.

Královský rozkaz

Do místnosti vstoupil uniformovaný pobočník s pečetním listem, jeho bílá rukavice držela tubus s královskou insignií.

„Na příkaz Jeho Veličenstva,“ četl, „je lord Ashbury okamžitě propuštěn do domácího vězení. Korunovační výbor rozhodl, že tento případ nesmí ohrozit zítřejší ceremonii.“

Z papíru padla kapka vosku a dopadla na kamennou podlahu. Ashbury se pousmál. Lestradovy pěsti se sevřely kolem prázdného vzduchu. Neřekl nic – věděl, že za tím stojí Warren. A věděl, že pro tuto noc válku prohrál.

Gardisté ustoupili. Ashbury si upravil manžety, pokývl hlavou – a pomalu odešel. Ne jako zločinec, ale jako host v budově, která kdysi věznili krále.

Irenina poslední lest

Mezitím v hotelu Cecil, vysoko nad ospalým městem, pokládala Irene na postel otevřený kufr. Zvenku byl slyšet tichý tlukot nočních koní na nábřeží, zatímco mlha stoupala z Temže a hladila okna.

Uvnitř kufru ležel lístek do Paříže, flakon s maďarskou růžovou vodou a dopis začínající slovy „Milá sestro…“ – vše pečlivě připravené jako falešná stopa, která měla zmást ty, kdo by se pokusili zjistit, kam se ztratila madame Véronique.

Na malém stolku plál svícen s voskovou svíčkou. Jeho světlo se třepotalo na stránkách zápisníku.

Irene ještě jednou přejela prsty po hřbetu knihy. Cítila v dlaních každý záhyb kůže, každou vrytou poznámku, jako by dotýkala vlastní minulosti. Pak ho položila na noční stolek, otevřený na poslední stránce.

Na okraji té stránky bylo dopsáno drobným rukopisem:

„Když se pod maskou skrývá pravda, je třeba ji hrát jako roli – až do poslední opony.“

Za oknem, vysoko nad Temží, odbíjela Mitrovická věž půlnoc. V dálce se zvedl vítr a spolu s ním se zvedla i závěrečná kapitola jednoho příběhu.

Epilog: Mlčení koruny

Londýn, 9. srpna 1902 – den korunovace

Slunce se odráželo od zlatých korouhví nad Westminsterem, když sir Charles Warren oznámil novinářům:

„Atentátník jednající osaměle, anarchista s osobní vendettou, byl zatčen.“ Žádné jméno. Žádné spojení s Towerem.

V temné cele na Scotland Yardu seděl lord Ashbury s hlavou v dlaních. Jeho prsten s trojitou korunou zmizel – nahrazen pouty.

Tiché návraty

V Jewel House mezitím dva Beefeateři vyměnili poslední padělané safíry v koruně sv. Eduarda za pravé. Okenní rám jako by zarámoval sochu – plukovník Devereaux zíral ven, neviděn, s výrazem muže, který už dávno přestal vnímat, co vidí.

Odjezd

V přístavu Dover stála Irene Adlerová na palubě parníku La Reine Margot. Tentokrát bez převleku, jen s malým kufrem a bílým šátkem kolem krku. V dálce zvonily korunovační zvony.

Na molu, ve stínu skladiště, stál Mycroft Holmes. V ruce svíral Irenin zápisník.

Jeho pohled byl těžký jako olovo. Věděl. Věděl o všem – o Vernierovi, o švýcarských účtech, o stínu prince Alberta Viktora. A nechal ji jít.

Zapálil si doutník. Plamen sirky na okamžik osvítil poslední řádky:

„Koruna přežila. Stuartovci prohráli. A já? Jsem jen stín, který se ztratí v mlze.“

Na rubu připsal svým úhledným rukopisem:

„Resurgam.“

Table of Contents

Irene Adler - Koruna lží

Irine Adler - Koruna lží

Prolog: Westminsterské ozvěny

Kapitola první: Mlhy nad Londýnem

Kapitola druhá: Dopis od přítele

První akt: Stín Stuartovců

Kapitola třetí: Dáma v bílých rukavičkách

Kapitola čtvrtá: Krvavé schody

Kapitola pátá: Lestradovy pochybnosti

Druhý akt: Hra s ohněm

Kapitola šestá: Dům se sedmi klíči

Kapitola sedmá: Novinářka s ostrým perem

Kapitola osmá: Lord Ashbury a stín Stuartovců

Kapitola devátá: Krvavé peníze

Kapitola desátá: Past na strážce pravdy

Třetí akt: Krvavé odhalení

Kapitola jedenáctá: Zrada v archivu

Kapitola dvanáctá: Lestradova pomsta

Kapitola třinácta: Princova nemoc

Kapitola čtrnáctá: Hodina pravdy

Čtvrtý akt: Korunovace v ohrožení

Kapitola patnáctá: Služebná ve stínu koruny

Kapitola šestnáctá: Dým nad Westminsterem

Kapitola sedmnáctá: Vzkaz psaný krví

Kapitola osmnáctá: Poslední role madame Véronique

Epilog: Mlčení koruny