Tomáš Dubský

Bílá dáma a černý jezdec

Prolog

Londýn, léto roku 1909

Bylo to tiché rozhodnutí v hlučné době.

Ulice zněly hlasy protestujících sufražetek, nad Temží se vznášel pach uhlí a pokroku, a noviny napříč impériem diskutovaly o jediném: jak rychle roste německá flotila. Admirality listovaly statistikami a fotografiemi nových křižníků v Kielu, zatímco ve Westminsteru se debatovalo o daních, rozpočtu a neklidu v Irsku. Ale v zákulisí, tam, kde nešustí papír tiskových zpráv, ale šeptá strach, se odehrávalo něco jiného. Něco, co do titulků nepatřilo.

Britské impérium, rozprostřené přes pět kontinentů a nesené lodní silou, čelilo nové hrozbě. Takové, kterou nešlo zadržet flotilou ani posvátnou suverenitou Lamanšského průlivu. Hrozbě, která nevstupovala v uniformách, ale v civilu. S falešnými jmény, skrytými aparáty, nenápadnými gesty a pravdivými informacemi.

Bylo čím dál zjevnější, že Německo má své muže i ženy v britských docích, loděnicích a — co bylo nejznepokojivější — v samotném srdci admiralitních úřadů. Vláda, zprvu zdrženlivá, pak znepokojená a nakonec zcela přesvědčená, musela jednat.

A tak byl v říjnu 1909, téměř bez jakéhokoli rozruchu, založen útvar, o kterém veřejnost neměla slyšet: Secret Service Bureau. Nešlo o heroickou instituci v plné parádě, ale o skromnou kancelář s několika jmény, podrobenou přímé kontrole státu. V době zlatých řetězů, levhartích kožešin a obřadné byrokracie působil tento nový orgán téměř nepatřičně: skrytý, efektivní, bez nápadů.

Oficiálně byla služba rozdělena do dvou sekcí:

Home Section, zodpovědná za bezpečnost uvnitř Spojeného království,

Foreign Section, která měla sledovat a rozklížit zahraniční sítě.

A právě druhá sekce dostala úkol téměř nemožný: vybudovat ze země síť obrany proti těm, kteří útočí beze zbraní — ale s mapami, mikrofilmy a šiframi.

K jejímu vedení byl vybrán muž, který nikdy nepracoval jako špion. Ale Admiralita ho znala. Měl výdrž. Mlčenlivost. Přesnost. A co bylo nejdůležitější – smysl pro loajalitu, který se nedal naučit.

Jmenoval se George Mansfield Smith-Cumming.

Byl námořník. Důstojník. A muž, kterému válka sebrala nohu – ale ne službu. Po nehodě, která by jiné vyřadila, zůstal stát, a místo výslužby přijal nabídku, která změnila dějiny. V zaprášené kanceláři sepsal první hlášení, které mělo nést značku jediného písmena: „C“.

Zelený inkoust, jednoduchý podpis.

Kapitola 1: Partie začíná

Londýn, říjen 1909

Úřad Admirality, Whitehall, druhé patro, místnost bez jména.

George Mansfield Smith-Cumming měl na sobě civilní oblek. Poprvé po letech. Uniformu složil do skříně minulý týden — gestem tiché pokory, ale i jisté úlevy. Byl zvyklý na moře, rutinu, příkazy a signální vlajky. Jenže to, co teď přijímalo podobu, mělo být něco jiného než vojenská loď nebo operační plán.

Šlo o úřad, který neexistoval. A přesto měl chránit celé impérium.

Místnost, do níž vešel, byla skromná. Stůl z tmavého dřeva, dvě židle, kovová skříň, lampa. V rohu ležela černá skříňka s telegrafní spojkou — zatím napojenou jen na Admiralitní záznamový úřad. Veškerý luxus představoval zateplený koberec. Nikde žádné označení. Jen na desce stolu ležela hromádka složek převázaných hedvábnou šňůrou.

První hlášení

Cumming, muž štíhlý, s výrazným nosem a očima zvyklýma mhouřit se proti větru na palubě, usedl opatrně. Levou nohou narazil na stůl — protetika, s níž se musel naučit znovu sedět. Nikdo mu neřekl, jaké to bude řídit oddělení, které nemá jméno, rozpočet, a zatím ani pořádné šifry. Ale v hloubi duše to cítil: je to správně. Loď bez jména pluje nejrychleji.

První složka byla označena „FSS-L/3: Confidential – Dover Naval Yard“. Zpráva byla krátká, strohá, psaná rukou:

“Jeden z místních zaměstnanců, dělník, byl několikrát spatřen ve společnosti muže s německým přízvukem, zřejmě civilisty. Výměna obálek. Vše pozorováno z dálky, bez zásahu. Důvod: absence zákonného rámce.”

Druhá složka: „Plymouth, Devonport, incident č. 14/B“

“Ztraceny technické výkresy křídlaté lodě třídy Swift. Podezření na vnitřní únik. Důstojník odpovědný za archiv tvrdí, že „výkresy byly jen zapůjčeny k přezkoumání“. Není zřejmé komu.”

Třetí složka. Barrow-in-Furness. Námořní stavba Dreadnoughtu. Zpráva nebyla podepsaná, pouze parafovaná iniciálou „I.“

“Někdo zvenčí zná termíny spuštění na vodu přesněji než my. Buď unikáme informacemi, nebo někdo čte, co bychom psát neměli.”

Smith-Cumming zavřel poslední složku a opřel se dozadu. V duchu si promítal mapu Anglie – Dover, Plymouth, Barrow. Jako body na šachovnici. Všechny na pobřeží. Všechny zranitelné. Nikdo sice zatím nesignalizoval přímou hrozbu, ale šlo o vzorce. A vzorce měl rád. Od dětství. Vlny, vítr, navigaci. Nyní před ním ležela jiná mapa — a on byl první, kdo měl úlohu během hry teprve definovat figurky.

Zaznamenal si poznámky do koženého zápisníku. Nepoužil jméno úřadu – to mu zatím nikdo neřekl. Místo toho napsal pouhé:

“Partie zahájena. Pohyb nepřítele zjevný, záměr nejasný.”

Uchechtl se. Byla to bláznivá myšlenka. Ale nedaleko Admirality visel na zdi velký obraz s námořní bitvou u Trafalgaru — a on věděl, že války nezačínají výstřelem. Začínají šepotem.

Ve chvíli, kdy zhasl lampu, zazvonil zvonek. Kurýr přinesl další složku. Na obálce stálo jen:

„Zahraniční kontakt – Ženeva. Jméno: Adlerová, I. (viz 'Stín nad oceánem', případ 209/α). Doporučeno znovu otevřít."

Smith-Cumming zavřel složku a přikývl. Partie začíná, Je třeba vytáhnout dámu na scénu.

Kapitola 2 – Bílá dáma vstupuje do hry

Chester Square, Belgravia, Londýn

Soukromé apartmá slečny Irene Adlerové

Ulice Chester Square byla klidná, zalitá podzimním světlem a vůní vlhkých stromů. Belgravia nikdy nespěchala. Byla to čtvrť, která nepotřebovala dokazovat své postavení — aristokraté, vyhoštěné princezny, vdovy po koloniálních guvernérech. Irene mezi nimi nijak zvlášť nevyčnívala. Až na to, že o ní nikdo nevěděl dost.

Byla Američanka.

Původem z New Jersey.

Dlouholetá operní pěvkyně, která však před dvěma lety náhle zmizela z evropských jevišť a od té doby žila v Londýně. Sama. V domě se sloupovým portikem, s pečlivě zastřiženým zimostrázem.

Dveře jejího bytu zaklepaly přesně v devět ráno.

Dva muži v civilu, ale s vojenskou pečlivostí v držení těla. Nepředstavili se jménem. Jeden byl vysoký a štíhlý, druhý podsaditý. Nabídli jí doprovod k osobě, „která zastupuje zájmy Jeho Veličenstva“.

„Je to oficiální?“ zeptala se.

„Naopak,“ odpověděl ten vyšší. „A právě proto důležité.“

Souhlasila.

Whitehall, budova Admirality, podzemní kancelář bez označení

Irene Adlerová vstoupila do místnosti, kde se psala budoucnost inkoustem. Cumming vstal, mírně se uklonil a pokynul k židli. Nepodal jí ruku — úmyslně. V této místnosti si každý musel vyjednat své místo.

„Slečno Adlerová,“ oslovil ji bez zbytečných formalit, „vím, že nejste Britka. A vím, že si na sentiment příliš nepotrpíte. Ale dovolte mi jednu otázku: kdy jste se naposledy nudila?“

Irene se trpce pousmála. „Právě teď se to zhoršuje.“

„Výborně,“ kývl. „Protože to, co vám chci nabídnout, je všechno, jen ne klid.“

„Vím, co jste udělala před dvěma lety. “, pokračoval Cumming,  ,,Vím, že jste to neudělala kvůli vlasti, ale z přesvědčení. A to je právě to, co hledám.“

„Špehy s přesvědčením?“ nadzvedla obočí.

„Spíš pozorovatele s instinktem. A ženy, které si umí všimnout detailu, jež mužům unikají.“

Podal jí složku s několika zprávami. Mluvilo se v nich o loděnicích, o dělnících, o německých gentlemanech, kteří se ptali na zvláštní věci. Byly to střípky, ale všechny směřovaly jedním směrem: k vodě.

„Přezbrojují,“ řekl Cumming prostě. „A my potřebujeme vědět, co přesně. Nezveme vás do služby. Nabízíme vám prostor. Neoficiálně. Mimo strukturu. Mimo dohled.“

„A proč já?“ zeptala se.

„Proč vy?“ zvedl obočí. „ Nejste součástí jejich světa. Ale rozumíte mu. A protože...“ zvedl obočí, „...nejsme si jisti, kdo ještě je na naší straně.“

„Můj přítel, kapitán Harrington se s Vámi setkal na Oceaniku. Mluvil o vás s respektem, jaký nemá ani pro admirály. A výrazy obdivu ze Scotland Yardu – Graves, Melville, dokonce i Lestrade.”

„A v této chvíli potřebujeme dámu.“

Rozhovor trval patnáct minut. Nabídka byla jasná: pravidelné informace, přístup k určitým zdrojům, volnost v metodách. Jen žádná publicita. Žádný podpis. A žádné právo na ochranu.

„Nečekám odpověď teď,“ dodal Cumming, „ale vězte, že partie už běží.“

Hotel Claridge’s, pozdě večer

Irene Adlerová seděla u okna svého pokoje a sledovala mlžné světlo plynových lamp. V jedné ruce držela sklenici brandy, v druhé dopis bez záhlaví. Pod ním ležel výstřižek novin:

„Německá říše ztrojnásobí výstavbu válečných lodí.“

Věděla, že Cumming má pravdu.

Věděla, že vstupem do této hry ztratí část anonymity, kterou si s takovým úsilím vybudovala.

Ale věděla také něco jiného:

Byla to výzva. A ona milovala výzvy.

Cumming obdržel odpověď dalšího rána

“Souhlasím. S podmínkou, že tahy budu dělat po svém.

— I. Adlerová”

Kapitola 3 – Rošáda

Buckinghamský palác – soukromá audience, 4. listopadu 1909

Na mahagonovém stole ležely tři složky. Neoznačené, ale pečlivě srovnané. Král Eduard VII. měl rád pořádek – ve společnosti, v armádě i v osobním životě. Otevřel prostřední z nich a vyňal tenký list popsaný strojopisem.

„Německý námořní zákon z roku 1908… Výstavba dreadnoughtů pokračuje… Loděnice v Kielu přecházejí na třísměnný provoz… Zdroje nepotvrzené, ale opakující se.“

Král si zapálil cigaretu, zamyšleně vydechl a podíval se na svého hosta – vysokého muže s pečlivě upraveným knírem a pohledem člověka, který ví, kolik stojí loď i válka.

„Říkáte, že jsou to jen spekulace, Pane Asquithe,“ řekl pomalu.

Ministerský předseda sklopil oči. „Říkám, že jde o předběžné informace. Neprověřené, ale znepokojivé.“

Eduard VII. se zvedl a přešel k oknu. Sledoval mlhavý dvůr, kde se rozcvičovali gardisté.

„Nemám rád spekulace,“ řekl. „Ale ještě méně mám rád překvapení. Navrhuji rošádu, pane premiére. Výměnu figur. Král ustoupí. Věž se posune. A partie bude pokračovat v jiném rytmu.“

Asquith přikývl. Rozuměl. To nebyl příkaz. Byla to pobídka. Signál, že koruna chce výsledky — ale v rukavičkách. A s důstojností.

Whitehall, 2. podlaží Admirality – téhož dne odpoledne

Smith-Cumming právě podepisoval nový soubor dekódovaných zpráv, když vstoupil jeden z jeho mužů.

„Pane, zpráva z kanceláře ministerského předsedy. Neoficiální. Ale silně doporučená.“

Cumming si ji přečetl jedním tahem.

Pak sáhl po mapě Londýna, srolované v koženém tubusu. Zasunul ji pod paži, zamkl zásuvku stolu a tiše řekl:

„Stěhujeme se.“

Kensington – bývalý dům obchodního přidělence, nenápadný, omšelý

Nové sídlo mělo tři patra, dvě slepé uličky a dvakrát tolik východů, kolik potřebovalo. Uvnitř vonělo po starém inkoustu a zatuchlém plynu. Ideální.

Smith-Cumming vcházel do hlavní místnosti, kde právě montovali novou šifrovací aparaturu.

Na krabici bylo ručně napsáno: „Sekce Z – soukromé operace“.

„Nyní můžeme skutečně začít,“ poznamenal spokojeně.

„V tichosti. Mimo světlo.“

Na dveře připnuli nenápadnou ceduli:

„Kontinentální archiv – importní oddělení“.

Nikdo z kolemjdoucích netušil, že právě zde se začíná rodit něco, co přežije impérium samotné.

Zpráva do Buckinghamského paláce dorazila dalšího rána:

„Rošáda dokončena. Král je chráněn. Věž přesunuta.“

Eduard VII. ji četl s lehkým úsměvem.

Přesně tak to mělo být.

Není nutné vést válku, když víte, jak hrát šachy.

Kapitola 4 – Černý jezdec táhne

Doky v Portsmouthu, ráno 17. listopadu 1909

Mlžný opar se zvedal nad loděnicemi jako závoj. Vypadalo to téměř romanticky – pokud by člověk nevěděl, co skrývá. Přes noc došlo k výpadku napájení v hlavní hale. Dvě turbíny byly přehřáté, jedna nevratně poškozena. Oficiálně šlo o technické selhání.

Neoficiálně? Další sabotáž.

Byla to třetí během dvou týdnů. První v Barrow-in-Furness, pak v Chathamu, teď Portsmouth. V každém případě šlo o něco jiného: výpadek proudu, požár skladu, selhání ventilace. Ale pokaždé se stalo něco zvláštního – sabotér nechal po sobě drobný detail, který neseděl. A přestože šlo o různé metody, v každém přístavu byl přítomen jeden muž. Nenápadný, vždy jiného jména, jiné profese. A přesto s podobnou chůzí. Podobným držením těla. A očima, které pozorovaly, neúčastně.

Už nestačilo mluvit o „německé síti“. Tady šlo o někoho konkrétního.

Londýn – nová kancelář Secret Service Bureau

Smith-Cumming seděl u stolu, kam právě položili tři fotografie z loděnic. Každá jiná, ale při bližším pohledu se objevovaly podobnosti – vzdálenost k čerpadlům, poloha strážních stanovišť, noční směna.

„Tohle někdo chtěl zopakovat,“ zamumlal. „Záměrně. Abychom si všimli.“

Vedle něj stála Irene Adlerová, v šedém cestovním kabátu a rukavičkách. Oči měla upřené na mapu s vyznačenými přístavy.

„To není náhoda. Tři města, tři různé útoky, ale stejný rytmus. Jako když kůň kluše v kruhu.“

Smith-Cumming vzhlédl. „Kůň?“

„Jezdec,“ odpověděla Irene prostě. „Jezdec na šachovnici. Nepředvídatelný. Neútočí přímým směrem, ale skáče. Krok stranou, pak dopředu.“

Mlčení přerušil šéf technického oddělení, poručík Hellyer.

„Pane, máme signály, že někdo uvnitř Admirality úmyslně brzdí šetření. Hlásí, že šlo o 'náhodu' — ještě než jsme jim vůbec poslali zprávu. Někdo jim napovídá předem.“

Smith-Cumming přikývl. „Uvnitř je figura, která hraje proti nám. A nehraje za Němce. Hraje za sebe.“

Na desce, kde měl figurky z kovu – jakési improvizované šachovnici pro vizualizaci operací – zvedl jezdeckou figurku. Černou. Neoznačenou. Postavil ji mezi Dover a Portsmouth.

„Říkejme mu zatím jen: Černý jezdec.“

Z deníku Irene Adlerové – téhož večera, hotel Langham

Zajímá mě, proč zrovna jezdec. Nejsložitější figura na šachovnici. Vždy bokem, vždy mimo logiku. A přesto zasahuje přesně.

Tři sabotáže, tři otisky. Nepřímé, ale existují. Pokud to není klam, je to vzkaz. Otázkou je pro koho.

Liverpool – nádraží Lime Street, tajná schůzka

V kuřáckém oddělení třetí třídy seděl muž se sponou na kravatě ve tvaru podkovy. V ruce držel složené noviny Berliner Tageblatt. Přistoupil k němu kurýr a podal mu malou černou obálku.

Uvnitř stálo:

„Další tah: Rosyth. Vstupte jako obchodník s kotvami. Pokračujte. Sledují vás.“

Muž se usmál. Vystoupil z vlaku a zmizel v davu.

Zpráva zaslaná Smith-Cummingovi, šifra α/4D:

„Neznámý aktér opět změnil totožnost. Používá dokonalé krytí. Identita stále neznámá. Spojka v Liverpoolu sledována – bez výsledku.“

Smith-Cumming mlčky přejel po řádku. Vzápětí zakroužkoval jedno slovo tužkou:

„Rosyth.“

Pak vzhlédl k Irene.

„Dámo, čas na první tah.“

Kapitola 5 – En passant

Rosyth, Skotsko – prosinec 19094

Zamlžené pobřeží východního Skotska připomínalo šachovnici zalitou inkoustem. Loděnice v Rosythu, teprve nedávno rozšířené kvůli rostoucímu napětí s Německem, byly v této době jen rozestavěnou pevností mezi vodou a mlhou. A právě tam měla Irene Adlerová sehrát svůj první tah.

Přijela jako paní Grace Fieldingová, vdova po inženýrovi, která se ucházela o místo sekretářky v kanceláři stavbyvedoucího. Ubytovala se v penzionu The Drowned Gull , kde pach naftalínu a vařeného zelí okamžitě upozorňoval na nedůvěru k cizincům. Ale Grace byla přesná, tichá, a přinesla reference z Edinburghu. Brzy ji přijali.

Trávila dny mezi výkresy, hlášeními a přepisy. Učila se jména, zvyky, slabosti. O přestávce pila čaj s panem Altonem, zadumaným kresličem, který si mumlal německé verše. Sledovala pohyby mistrů loděnice, četla mezi řádky v poště i v technických poznámkách. A pak si ho všimla.

Rudolph Kehlmann.

Oficiálně obchodník s kotvami z Hamburku, v Rosythu se objevil pod hlavičkou Heidenwerft und Co.  Přijel v tichosti, mluvil plynně anglicky a o lodní konstrukci věděl více než většina přítomných inženýrů. Tvrdil, že jen „pozoruje možnosti spolupráce při mírové expanzi průmyslu“.

Ale jeho oči pozorovaly příliš pečlivě. A jeho schůzky se příliš často kryly s výpadky v evidenci a zmizením plánů.

Irene to oznámila přes spojku. Cumming odpověděl stroze: „Sledujte. Nezasahujte. Nesmí zmizet.“

Kehlmann začal být nervózní. Jeho poslední schůzka se odehrála za zvláštních okolností – v archivu, který měl být uzamčený. Irene stála za dřevěným sloupem a slyšela šepot dvou hlasů. Jeden byl Kehlmannův. Druhý... nezřetelný, hrubší. Než stihla zahlédnout víc, světla zhasla.

Na pět vteřin se ponořila loděnice do tmy. Když se rozsvítila, Kehlmann byl pryč.

Zmizel. Nejen z místnosti. Z celého města.

O dva dny později, na stanici Waverley v Edinburghu, žena v hnědém plášti, která se podobala Grace Fieldingové jen vzdáleně, sledovala nádražní tabuli. Kehlmann nebyl nikdy nalezen. Jeho pokoj v Rosythu byl vyklizen. Jeho identita, i stopy, zmizely. A s nimi zmizelo i vědomí, kdo ho vymazal.

Na její stůl v Langhamu dorazila krátká depeše:

„Kehlmann neutralizován. Ne naším zásahem. En passant.“

Podepsáno nebylo nikým. Ale Smith-Cumming chápal. Černý jezdec táhl. A sebral figuru – mimo přímý tah.

Irene si ten večer zapsala do deníku:

Zmizel. Doslova mezi dvěma dechy. Jako by se vypařil. Někdo byl rychlejší než my. Někdo věděl, že je nebezpečný. Ale ne pro nás – pro něj. Ten někdo má přístup, znalosti, rytmus. Je to partie, a my se právě naučili, že protihráč nemá slitování.

Do Cummingovy kanceláře dorazila zpráva:

„První operace ukončena. Cíl odstraněn neznámým aktérem. Agentka Adlerová pokračuje v pozorování. Získává důvěru uvnitř.“

Smith-Cumming se zamyslel nad figurkou jezdce na své stolní šachovnici. Byl někdo napřed. Někdo, kdo táhl nečekaně. En passant.

Kapitola 6 – Střelcův gambit

Ve Westminsteru se opět třásla půda – ne pod tíhou bombardování, ale pod kroky lordů, kteří s hlasitým nepochopením mířili do zasedací síně. Vláda Jeho Veličenstva představila nový návrh rozpočtu, který přinesl vše, co od něj Smith-Cumming očekával: rozruch, odpor a nekonečné sloupce v novinách. Tisk zuřil, že premiér Asquith hodlá zdanit nejbohatší vrstvy, aby posílil financování námořnictva. A Sněmovna lordů – poprvé po staletí – vážně uvažovala, že rozpočet zablokuje.

V očích veřejnosti to vypadalo jako hádka o daně. Ale v očích Smith-Cumminga to byla rozehraná partie. A ministerský předseda – střelec na diagonále – právě obětoval figuru.

V kabinetu obrany se tiše vedly jiné rozhovory. Německé dreadnoughty přibývaly rychleji, než Admirality stíhala reagovat. V přístavech se množily případy podezřelého chování, sabotáží i úniků informací. A právě když bylo nejhlučněji kolem parlamentního přestřelování, Smith-Cumming podnikl tichý tah.

Z jeho nové, anonymní kanceláře poblíž Whitehallu odešla důvěrná složka – ne oficiální poštou, ale skrze „náhodně“ zadrženého poslíčka. Ve složce byla technická mapa přístavu v Chathamu, soupis plánovaných přesunů torpédových hlavic a časový plán nakládky směřující do Portsmouthu. Vše vypadalo skutečně. Dokonce až příliš.

Několik frází bylo podtrženo zeleným inkoustem – znakem, který měl černého jezdce vyprovokovat. Falešná poznámka vepsaná na okraj „interní potřeba – bez doprovodu vojenského dozoru“ byla návnadou. Dokument se podle očekávání objevil o dva dny později ve výtahu německého obchodního atašé v Londýně. Odtud už bylo snadné ho vystopovat.

Irene Adlerová měla roli podstatně méně okázalou. Jako nově jmenovaná správkyně poštovní stanice poblíž nákladního skladiště v Chathamu dohlížela na všechny odchozí zásilky – zejména ty, které mířily k diplomatickým adresátům. Měla klíče, přístup, a především: oči. Pozorovala pohyb, který by úředníka nezajímal, ale agenta ano.

„Čekáme na tah,“ řekl jí Cumming při ranním setkání o den dříve. „A ten přijde, jen co ryba polkne návnadu.“

Nečekali dlouho.

Ještě týž týden došlo v přístavu k pokusu o proniknutí do uzamčené části skladu, kam byl údajně přesouván výzkumný materiál. V tu samou noc byl nalezen ostrahou neznámý muž – bez dokladů, oblečený v montérkách, s náčrty výbušnin zašitou v botě. Než však mohl promluvit, vzal si život ampulkou ukrytou v náprsní kapse. Žádné výkřiky, žádná sláva. Pouze pád na podlahu a ticho.

Smith-Cumming se ten večer díval z okna své kanceláře a mlčel. Věděl, že to nebyl náhodný sabotér. Byl to poslaný pěšák. A za ním, někde v mlze, stál někdo, kdo řídil partii. A přestože tah selhal, znamenal jedno:

Návnada zafungovala. Protivník je ve hře. A jeho oči sledují každý pohyb na šachovnici.

Kapitola 7 – Věž v ohrožení

Lord Archibald Rothburn nebyl muž, který by se nechal snadno vyvést z míry. Odmítl tři čestné doktoráty, pět titulů baroneta a sedm ministerských křesel jen proto, že měl za to, že loajalita se nekupuje. V Admiralitě ho znali jako „věž“ – ne kvůli jeho výšce nebo tělesné robustnosti, ale pro neochvějnou stabilitu, s níž chránil finanční základy britského námořnictva. Vždy klidný, vždy přesný, vždy nad věcí.

A přesto teď, ve svém domě v Mayfair, stál nad rozloženým psacím stolem a bledl. Na dřevěné desce ležel dopis. Nebyl podepsán. Inkoust nebyl zelený – tenhle byl úhledně šedý, stejně jako jeho tón. Úřední. Neosobní. A přesto smrtelně přesný.

„Vaše vnučka studuje v Lausanne. Jak dlouho by trvalo, než se ztratí? Vaše hlasování o položce G rozpočtové přílohy bude klíčové. Zvažte to důkladně. Případná absence bude považována za zdrženlivost. My budeme zdrženliví rovněž.“

V tu chvíli Rothburn pochopil. Rozpočet, o nějž se tolik bojovalo v parlamentech i novinách, nebyl jen otázkou politiky – ale i bezpečnosti. Někdo rozehrál partii, ve které se šachuje nejen s flotilami, ale i s rodinami. A on, věž, byl v ohrožení.

Zatímco lord Rothburn se pokoušel přimět ruku k psaní odpovědi, Irene Adlerová pozorovala jinou šachovou linii – tu, která vedla skrze diplomatické byty v South Kensington. V přestrojení za francouzskou guvernantku navštěvovala každé pondělí večer byty patřící zahraničním úředníkům. Děti učila výslovnost, manželky francouzskou konverzaci – a přitom pozorovala. Pohyb, obálky, spisy, večerní návštěvy.

Zachytila stopu – muž, který často přinášel knihy jednomu z německých kulturních poradců, se v neděli večer vracel z Mayfair s prázdným kufříkem. Nikdy nepřicházel v doprovodu. Jednou měl na límci nepatrný otisk vosku – pečeť, jakou používali jen ministři Admirality. Irene ho sledovala. Obešla tři bloky, nechala ho projít kolem, ve stínu se napojila. Byl zkušený, ale ne až tak.

O dva dny později seděla v kanceláři Smith-Cumminga a předložila mu dvě věci: malý záznamník popsaný francouzsky – rozpis schůzek onoho muže – a ústřižek pečetního provázku.

„Vzkaz přišel přes něj,“ řekla tiše. „A nemyslím, že šlo o první.“

Smith-Cumming přikývl. „Věž v ohrožení. A šachovnice se zmenšuje.“

Do hodiny byla poslána depeše do Lausanne. Do čtyř hodin měl lord Rothburn v rukou jiný vzkaz – tentokrát od Cumminga. A přes noc zmizel muž s voskem z Kensingtonu. Nezanechal stopy.

Ale v síti zůstalo napětí.

Irene se vrátila do hotelu pozdě v noci. Umyla si ruce, sundala klobouk a otevřela notýsek. Nakreslila do něj šachovnici, figurky a připsala jedinou poznámku:

„Zaměřit se na diagonálu F – C. Jezdec bude znovu útočit.“

Kapitola 8 – Mrtvý tah

Bylo to, jako by ruka na hodinách nepostupovala. Ne, že by nebyla snaha – informace proudily, depeše křižovaly kontinent, zprávy se dostávaly na správná místa včas. A přesto, pokaždé když se zdálo, že mají šanci udeřit, dříve než akce mohla být vykonána, cíle se rozplynuly. Místa byla opuštěná. Zásilky zmizelé. Lidé beze stopy pryč. Operace skončily dřív, než vůbec začaly.

„Jako by znal naše tahy dřív, než je uděláme,“ pronesl Smith-Cumming a odsunul mapu britských přístavů. „Vždy o krok napřed.“

Admiralitní zprávy hlásily příliš mnoho souvislostí, než aby šlo o náhodu – informace unikaly. Ale komu? Kdy? Jak? Vše bylo prověřeno. Ani Foreign Section, ani Home Section nevykazovaly žádné zjevné slabiny.

Irene Adlerová seděla v šeru svého pronajatého pokoje poblíž Whitehallu a přepisovala poznámky z odposlechů, které shromáždila skrze kontakty mezi služebnictvem v diplomatických kruzích. Výpovědi zněly prázdně. Dokonce i diplomat, který v předchozí kapitole zmizel z Rosythu, se opět zjevil – tentokrát jako vážený host francouzské ambasády. Úřední výměna. Úsměv. Víno. Závoj klidu. A pak znovu ticho.

„Nehybnost je nejzrádnější forma pohybu,“ řekl jí kdysi doktor Watson, když se setkali po jedné z oper v Miláně. Tehdy si tu větu zapsala. Teď jí dávala nový význam.

Byl zde pohyb – nepostřehnutelný, ale stálý. Nešlo o statický pat, ale o mrtvý tah. Taktická paralýza. Británie věděla, že je ohrožena, měla data i podezření, a přesto nemohla jednat. Každá cesta vedla do slepé uličky. Každá úvaha byla včas odražena. Síť se hýbala, ale uzly nedržely.

Smith-Cumming přijal zvláštní opatření. Přestal psát depeše sám. Komunikaci vedl přes prostředníky, zprávy nesly náznaky a části veršů. V jedné zprávě bylo skryté jméno historické bitvy – ve druhé poselství v šachové notaci. Zbytečně. I tak je někdo četl dřív než adresát.

Došlo k výměně šifrovacích klíčů. Dvakrát. Ani to nepomohlo.

Ve Whitehallu se objevily otázky, proč tajná služba nejedná. Cumming odpovídal s kamennou tváří – že akce probíhá. Že se chystá zásah. Že v tichu roste výhoda. Ve skutečnosti ale nevěděl. Irene ano – a právě proto se rozhodla jednat sama.

Začala kreslit mapu vztahů. Ne podle titulů, ale podle vazeb, náhodných setkání, opakujících se motivů. Jeden jmenovaný zahraniční poradce měl neobvyklý zájem o britské mosty. Jiný trval na tom, že mu vozí víno přesně v pondělí – a jen od konkrétního kurýra. Malé věci. Nápovědy.

A mezi nimi jeden muž – nikdy neviděn, vždy zmiňován jen okrajově. V konverzacích ho označovali jako „kurátora“. Irene znala to slovo z šachových problémů: ne figurka, ale správce partie. Někdo, kdo tahá za nitky, aniž by vstoupil na šachovnici.

Jezdec? Možná.

Ale zatím se neukázal. Jen jeho stín. A v tom stínu se Británie nemohla pohnout.

Kapitola 9 – Dvojitý šach

Byla to past. A přitom vypadala jako náhoda.

Začalo to nenápadnou depeší. Jeden z Cummingových agentů operujících ve Wilhelmshavenu zahlédl jméno, které se mělo podle všech záznamů vyskytovat pouze na seznamu britských důvěrníků – Irene Adlerová . Zpráva tvrdila, že byla spatřena ve společnosti bývalého německého námořního důstojníka, nyní údajně pracujícího pro diplomatické služby císařství. Měli se sejít v kavárně nedaleko námořní akademie. Měla mu cosi předat. A pak zmizela.

V Londýně zavládlo napětí. Pro většinu v Secret Service Bureau byla Irene stále cizinkou – Američankou s pochybnou minulostí, s napojením na příliš mnoho významných jmen, včetně Sherlocka Holmese. Cumming jí věřil. Ale služba ne.

„Fakt, že ji nemáme pod plnou kontrolou, je problém,“ řekl poručík Trowell, muž s až podezřelou vášní pro pořádek. „Je mimo strukturu. A pokud zradila—"

„Nezradila,“ přerušil ho Cumming. Krátce. Rázně. Ale jeho prsty se chvěly.

Ve stejné době Irene seděla v přístavním hotelu v Grimsby, netušíc, že už je podezřelá. Její vlastní sledování diplomatických zásilek vedlo k záchytu šifrované korespondence, která naznačovala, že mezi vládními skladníky je dvojitý agent. Zprávy však byly vytrženy z kontextu. Předloženy bez jejích poznámek. A tak vypadaly… podezřele.

Kombinace byla dokonalá.

Někdo sehrál dvojitý šach  – figurka útočí zároveň na dvě místa. Irene byla první cílem – zdiskreditovat ji. Druhým bylo samotné vedení služby: rozložit důvěru ve vnitřní strukturu.

Cumming byl přinucen přistoupit na vnitřní vyšetření. Neformálně. Ale skutečně. Irene se vrátila do Londýna. Bez fanfár. Bez uvítání.

„Na chvíli vás vyřadíme z aktivní služby, než se vše vyjasní,“ pronesl Smith-Cumming, s pohledem sklopeným k podlaze. Bylo to jako odebrat dámu ze šachovnice v domnění, že je střelec nepřítele.

„Máte podezření?“ zeptala se Irene klidně.

„Mám příliš málo jistot.“

„To je rozdíl.“

Následující dny strávila izolována, sledována – ale nikoli úplně bezmocná. V jejím pokoji se stále střídaly knihy, dopisy, služby… a ona sbírala drobné známky nestability. Zvláštní dopis od inspektora Lestrada, doručený mimo běžnou poštu. Noviny s podivně zastrčeným inzerátem – „Modrý pěšec ustoupil, král zůstal osamocen.“ A nakonec anonymní lístek, na jehož rubu stálo:

„Figurka padla, ale jezdec se nezastavil.“

Někdo o ni hrál. Ale ne na její straně.

V ten samý večer došlo k výpadku na telegrafní lince mezi Doverem a Admiralitními sklady v Chatham. Další sabotáž. Tentokrát zcela mimo dosah Irene. A přesně to bylo důkazem, který Cumming potřeboval.

„Mýlili jsme se,“ přiznal kapitán Stirling o den později. „Pokud to byla ona, jak mohla být současně na dvou místech?“

„Nemohla,“ odpověděl Cumming. „Ale černý jezdec mohl. A využil nás jako svou šachovnici.“

Byla očištěna. Ale ne navrácena. Irene se sama rozhodla: dokud nebude znát identitu protivníka, nevrátí se do přímé služby. Potřebovala manévrovat… mimo desku.

A tak se rozběhla nová partie – v utajení, bez svolení, bez instrukcí.

Ale zato s odhodláním.

Kapitola 10 – Oběť dámy

Oběť dámy je jedním z nejriskantnějších tahů v šachu. Vzdát se nejsilnější figury, aby partie mohla pokračovat. Irene Adlerová znala pravidla. A rozhodla se je ohnout.

Zprávy z Rosythu, z Chathamu i z Portsmouthu ukazovaly na jedinou skutečnost: černý jezdec  měl lidi. A měl je všude. Když byly vyšetřovací stopy podstrkovány, když byla sabotáž oznámena dřív, než k ní došlo, bylo jasné, že část sítě je infiltrovaná. Cumming to tušil. Ale Irene to věděla.

Přes agenta v Rotterdamu se jí podařilo navázat kontakt s mužem, jehož jméno padlo v několika přenosech mezi Berlin-Mitte a nizozemskou Hágou: Johann Weismann , někdejší profesor na mořské akademii v Kielu, nyní „obchodní poradce“ působící pod diplomatickým krytím. Ve skutečnosti verboval a školil průmyslové špiony.

Irene připravila plán. Nebyl schválen. Nepožádala o svolení. Věděla, že černý jezdec  hraje svou partii na úrovni, která nepočítá s pravidly. A že její role bude muset být stejná – neoficiální, nečistá a s rizikem pádu.

Veřejně oznámila svou nespokojenost se způsobem, jakým byla „zneužita a odstavena“ britskou rozvědkou. Nechala se zahlédnout při schůzce s německým důstojníkem v Antwerpách. Začala mluvit jazykem zklamané loajality. A pak zmizela.

Smith-Cumming dostal poslední zprávu tři dny poté: krátký telegram bez podpisu, psaný francouzsky.

"Král je slepý. Dámu odvádějí z desky."

Následovalo ticho.

Dny bez spojení. Týdny bez stopy. Cumming neměl tušení, zda Irene padla, nebo zda jen hraje podle plánu, který on sám neznal. Byl to tah, na který nebyl připraven – vzdát se figury, kterou sám umístil do první řady. A nebyl sám, kdo ztratil přehled.

Na kontinentu mezitím Irene žila nový život.

Pod jménem Élise Dufresne , údajná uprchlice z Marseille, vstoupila do okruhu osob, které Weismann osobně doporučoval berlínskému ústředí jako „spolehlivé“. Musela projít prověrkou. Kódovaným výslechem. Falešnou misí do Brugg. Vše zvládla. Jen jednou se dostala na hranu – když byla konfrontována s dopisem, který údajně sama psala inspektoru Melvillovi. Usmála se. A zapřela. Měla to připravené.

„Někdo mě chce podrazit,“ řekla pevným hlasem. „Možná Britové. Možná vy. Ale já chci žít. A s vámi je větší šance než s nimi.“

Weismann jí uvěřil. Nebo to aspoň předstíral. Černý jezdec však ne.

Ve stínu jejího nového života zůstávala jediná otázka: Kdo táhne, když je šachovnice prázdná?

Odpověď se měla brzy ukázat.

A Cumming… se rozhodl udělat tah, který se v žádné šachové příručce nedoporučuje – začít partii bez dámy.

Kapitola 11 – Tempo

Šachová partie se hraje nejen tahy, ale i tempem . Jeden tah může mít cenu dvou, pokud protivníka donutí reagovat. A Smith-Cumming měl pocit, že právě na tento klam naletěl.

Po týdnech bez jakékoli zprávy od Irene začal jednat. Byla to směs frustrace, strategického kalkulu a… tichého zoufalství. Pokud černý jezdec  čekal na reakci, právě ji dostal.

Na základě zpravodajských střípků a podezřelých převodů peněz schválil Cumming sérii rychlých zásahů: razie v přístavním skladu v Tilbury, prohlídka kanceláří firmy „NordSeegas Ltd.“ ve Whitechapelu, zátah na sklad se strojními součástkami poblíž Southwarku. Vše legálně zastřešeno pod Home Section. Vše koordinováno s Admiralitní rozvědkou. A všechno… příliš snadné .

Při první razii byly nalezeny výbušniny. Při druhé šifrovací strojek. Při třetí seznam jmen s poznámkami ve staré němčině. Jenže každá z těchto stop vedla do slepé uličky. Podezřelí zmizeli. Sklady byly nedávno opuštěné. Stopy končily u osob, které již týdny nebyly v Británii.

Jako by někdo... nastražil návnadu .

„Jezdec neustupuje. On přemísťuje figurky, protože ví, že nás tím zdrží,“ řekl Cumming v polotmě své nové kanceláře, skryté v podzemní části budovy Admirality.

Jeho zpravodajský důstojník, poručík Brent, jen přikývl. „Za každou stopou je hluk. A hluk přehlušuje skutečné pohyby.“

Cumming věděl, co musí udělat: přestat reagovat. Přestat hrát podle soupeřova rytmu. Zastavit své tempo – a vnutit vlastní.

Ale na stole mezitím přistála nová depeše z kontinentu. Byla krátká, šifrovaná přes známý klíč z případu „Stín nad oceánem“. Použito bylo stejné zakódování opery Lucia di Lammermoor .

Jediná věta:

„Biskup přešel na černé pole. Sleduj ho, než shoří chrám.“

Nikdo jiný by zprávě nerozuměl. Ale Cumming ano.

Biskup – tedy střelec – to byl Lord Chalmers, poradce pro námořní výzkum, který měl nyní cestovat do Kielu na „vědeckou konferenci“. A ten chrám? To byl projekt, o němž se nesmělo ani šeptat: nový typ válečné lodi s tichým pohonem.

Jezdec změnil tempo.

A dámě se – přes všechna pravidla – podařilo zavolat ze tmy.

Kapitola 12 - Odkrytý šach

T icho ve výboru pro námořní výstavbu bylo tak husté, že by se dalo rozřezat na proužky a archivovat. Lord Haycroft, předsedající, právě zavřel spis s předběžnou zprávou o přesunu prostředků na stavbu bitevních lodí třídy Neptune. Nikdo se neusmíval. Ani když jeden z mladších úředníků nešikovně zakopl o vlastní spisy. Nikdo se už dlouho neusmíval.

Smith-Cumming seděl mezi pozorovateli, oficiálně v roli konzultanta Admirality. Neoficiálně hledal puklinu ve zdi. A puklina tam byla – už celé měsíce. Jen ji nikdo neviděl, protože byla příliš… očividná. Skoro jako v šachu: útok nevede figura, která se pohnula, ale ta, kterou pohyb odkryl.

Ten den, v sedm hodin ráno, byly zahájeny paralelní razie v Doveru, Glasgow a Rosythu. Byly důkladné, rychlé – a úplně k ničemu. Na všech třech místech byly informace odkloněny pouhé dva dny předem. Německá síť byla prázdná, jako by se sama stáhla pod zem. Nebo jako by věděla, že přijdou.

„Ztrácíme dech, Cummingu,“ řekl mu včera večer lord Rothburn, když v soukromí sledovali mapu nasazení flotily. „Jako bychom hráli partii, ve které každý náš tah někdo předem čte.“

A to byla chvíle, kdy to Smith-Cumming pochopil.

Dnes ráno požádal o jediné: kompletní výpis všech lidí, kteří za poslední rok opakovaně přicházeli do kontaktu jak s rozpočtovými plány, tak se stavebními rozkazy loděnic. Překryv dvou světů – papírového a skutečného. Zdi se náhle zúžily.

Jeho pohled padl na muže sedícího u stolu – staršího, uhlazeného, s neomylným důrazem na procedury. Sir Archibald Stannard. Tajemník výboru. Ne vojenský důstojník, ne politik. Pouhý správce spisů.

Jenže Archibald byl ten, kdo navrhl anonymní značení rozpočtových kapitol. Ten, kdo trval na papírových kopiích. Ten, kdo se za poslední tři roky setkal se všemi ministry – a s nikým nebyl podezřelý. Všichni mu věřili.

Cumming si vybavil rozhovor s Irene Adlerovou. Její poznámku, že „nejsilnější maska je být nevýznamný“.

Když se Stannard zvedl od stolu a omluvil se „kvůli migréně“, bylo už pozdě. Dva agenti ho následovali přes celý Whitehall, až ke klidnému domu v South Kensingtonu. Tam, v sejfu ukrytém za knihami o lodním stavitelství, našli cínovou schránku. A v ní? Mikrofilmy, německé šifrovací klíče – a seznam britských námořních důstojníků, kteří měli být kompromitováni.

Ještě té noci dorazila zpráva do Cummingovy kanceláře. Jen pár slov:

Jezdec zaútočil – ale šach nevede sám. Někdo mu odkryl cestu.

Na dně schránky byla poslední poznámka. Psaná německy, rukou, kterou později identifikovali jako R. von Grüna, hlavního koordinátora německé námořní špionáže.

„Figurka v bílých rukavičkách. Drahocenná. Nesmí být obětována.“

Smith-Cumming zavřel složku a vzhlédl k mapě. Irene Adlerová – Bílá dáma – byla stále beze stopy.

A partie se blížila ke konci.

Kapitola 13 - Mat

Déšť bubnoval na okna, jako by chtěl setřít inkoust z dopisu, který právě držel George Smith-Cumming v ruce. Písmo bylo přesné, školené, bez váhání. Obsah? Téměř neuvěřitelný.

Irene Adlerová se vrátila. V noci. Unavená, vyčerpaná, ale živá. A s informací, která měla uzavřít celou šachovou partii.

Nebyl to žádný zahraniční agent, kdo tahal za nitky. Ne utajený špion z Berlína. Byl to někdo, kdo znal Whitehall, rozpočty, rytmus vlády i slabiny lidí kolem dvora. Někdo, kdo nebyl podezřelý právě proto, že byl součástí establishmentu. Lord Rupert Elmsleigh.

Diplomat. Člen výboru pro zahraniční vztahy. Člověk, který udržoval přátelské kontakty s německou ambasádou ve jménu "míru a spolupráce". Ve skutečnosti byl tichým mecenášem námořního přezbrojování císaře Viléma – výměnou za pozice, přísliby… a možná i něco víc.

„Byl to šachista,“ řekla Irene, když seděla v rohu Cummingovy kanceláře, zachumlaná v šedý plášť. „Skutečný. Hrával v klubu na Kensington High Street. A všechny partie končily stejně – výhrou bez boje. Jeho soupeři vzdávali dřív, než začali hrát.“

Smith-Cumming nevěřil na náhody. Ale musel uznat, že i tahle ironie měla svůj druh elegance.

Na stole před ním ležely dokumenty: důkazy, svědectví, zakódované zprávy a protokoly z výborů. Dost na veřejné obvinění. Ale tahle partie se hrála ve stínu – a měla tam i skončit.

Když přišla audience u krále, Smith-Cumming čekal. V salonu, který pamatoval desítky let dvorní politiky. Když ho uvedli k Jeho Veličenstvu Eduardu VII., král seděl vzpřímeně, ale s očima, které už znaly konec éry.

„Měl jste pravdu, pane Cummingu,“ řekl pomalu. „Ale některé pravdy... se neříkají nahlas.“

„Vaše Veličenstvo…“ začal George.

Král ho přerušil zvednutím ruky.

„Zajistěte, že vše bude předáno pod klíč. Včetně zprávy slečny Adlerové. Ať jsou všechny záznamy označeny... 'bez záznamu'.“

Pak se mírně usmál. Unaveně.

„Tato partie nikdy neproběhla.“

Progog

Když se George Smith-Cumming vrátil do své kanceláře, sundal klobouk a usedl za stůl. Vytáhl zelené pero a otevřel nový spis. Titulek napsal tiše, bez dramatu:

"Operace: Černý jezdec" – archivováno.

Na protější zdi visela šachová deska. Partie byla u konce. Jezdec padl.

Ale někde na okraji prázdného pole stála dáma. A její tahy teprve měly začít.

Table of Contents

Bílá dáma a černý jezdec

Bílá dáma a černý jezdec

Prolog

Kapitola 1: Partie začíná

Kapitola 2 – Bílá dáma vstupuje do hry

Kapitola 3 – Rošáda

Kapitola 4 – Černý jezdec táhne

Kapitola 5 – En passant

Kapitola 6 – Střelcův gambit

Kapitola 7 – Věž v ohrožení

Kapitola 8 – Mrtvý tah

Kapitola 9 – Dvojitý šach

Kapitola 10 – Oběť dámy

Kapitola 11 – Tempo

Kapitola 12 - Odkrytý šach

Kapitola 13 - Mat

Progog