Aproximace průměrnosti

Prolog: Země na rozcestí

Byla to doba, kdy se i v nedělních poledních zpravodajských relacích dalo zaslechnout tiché, ale zřetelné cvakání pojistek v hlavách diváků. Země, která si říkala slušně fungující, se ocitla v podivném stavu chronického rozhořčení bez jasného viníka. Všichni nadávali, nikdo nevěděl proč přesně, ale bylo zřejmé, že něco je vážně špatně.

Kde selhával jazyk, tam nastupovaly emoce. A kde selhávaly emoce, nastoupila pasivita — s pozoruhodným příměrem k těm domácnostem, kde už si manželé ani nenadávají, protože jim to přijde jako ztráta energie.

Vládní tým pod taktovkou profesora Karla Šalamouna dokázal proměnit každou tiskovou konferenci v hypnotizující představení rétorického umění. Jeho projevy o „historických milnících“, „společenské odpovědnosti“ a „nových začátcích“ zněly tak přesvědčivě, že až po několika měsících posluchači s překvapením zjistili, že se vlastně nic nestalo. Kabinet připomínal seskupení univerzitních pedagogů – mistrně diskutovali o problémech, vytvářeli pracovní skupiny a s vážnou tváří odkládali jakákoli konkrétní rozhodnutí na neurčito. Mezitím jejich náměstci a poradci horečně přeposílali kompromitující e-maily a vybírali prémie za nerealizované projekty.

Na tiskovkách se rozrůstaly mapy „přechodových období“, infografiky s klesajícími šipkami (které údajně znamenaly růst) a nová loga s výrazy jako Restart 2.0 nebo Budoucnost teď. Každý měsíc přibyl nový panel expertů, jen málokdo si ale všiml, že se experti stále opakovali — a že někteří z nich měli ve své vizitce stále napsáno „dočasně jmenovaný“.

Na druhé straně politického spektra stál Boris Brabenec se svou vizí „řízení státu jako úspěšné firmy“. Novináři mu přezdívali „pracovitý jako brabenec“ – což byla nejen dokonalá charakteristika jeho údajné pracovní morálky (brabenec jako zkomolenina mravence, který sice pořád někam leze, ale vlastně nic neudělá), ale také narážka na jeho podivuhodnou schopnost být vždy v centru dění, aniž by kdy skutečně něco vykonal.

Byl to muž, který během jediného rozhovoru dokázal třikrát změnit názor, aniž by ztratil vážnost ve tváři, a který rád tvrdil, že „prostý člověk to vidí jinak“ – čímž nemyslel nikoho konkrétního, ale rád se tím oháněl, když mu došly argumenty.

Jeho proslovy plné výrazů jako „zdravý selský rozum“, „pracovitost“ a „boj proti establishmentu“ zněly lákavě, dokud člověk nezjistil, že jeho impérium Brabencovo hospodářství třikrát čelilo obviněním z dotačních podvodů a jednou málem zkrachovalo – jen díky státní záchraně se udrželo nad vodou. Jeho styl vedení připomínal starostu malé vesnice – žádné diskuze, jen „já vím nejlíp“. Kdo nesouhlasil, byl označen za zrádce. A zmizel. Někdy i z kandidátky.

V kanceláři měl na stěně portrét TGM a pod ním motivační citát, který si sám napsal: „Když nevíš, jednej. Když víš, jednej hlasitěji.“

Lidé tak stáli před paradoxní volbou:

Vláda, která uměla krásně mluvit, ale neuměla vládnout.

Opozice, která slibovala pořádek, ale její lídr měl problémy dodržovat i vlastní předpisy.

Novinové titulky oscilovaly mezi „Šalamoun zase nic nevyřešil“ a „Brabencovy další nevyjasněné zakázky“ . Sociální sítě byly plné sarkastických memů, hospodské debaty končily rezignovaným pokrčením ramen. Mnozí se shodovali, že „dřív to bylo taky špatný, ale aspoň to nebylo takhle směšný“.

Voličská základna obou táborů postupně erodovala, ale kam přeběhlíci směřovali? Nikdo vlastně nevěděl. Vznikaly nové iniciativy, většinou vedené lidmi, kteří do politiky vstoupili, aby „to celé změnili“ – a za tři měsíce z ní utekli, aby „si zachovali důstojnost“.

Bylo to jako stát na rozcestí, kde všechny cesty vedly do slepé uličky. Země potřebovala změnu, ale tu pravou – nebo alespoň takovou, která by byla dost přesvědčivá na to, aby lidé uvěřili, že není tak špatná jako ty předchozí.

A právě v této atmosféře všeobecného rozčarování a touhy po něčem novém (byť neurčitě definovaném) se začala psát nejabsurdnější kapitola moderní politické historie. Jen si to ještě nikdo neuvědomoval.

Kapitola 1: Matematikův výpočet

V klimatizované místnosti, kde jedinými zvuky byly monotónní bzučení serverů a občasné zachroptění umírajícího kávovaru, seděl Jakub Varyš a hleděl na řady čísel, která by normálního člověka přivedla k migréně – nebo aspoň k silné touze po alkoholu. Ale Varyš nebyl normální člověk. Patřil k té zvláštní sortě lidí, kteří věří, že svět lze popsat rovnicemi, a pokud najdete tu správnou, můžete ho i ovládnout. Nebo aspoň pěkně rozložit.

Varyš nebyl politik. Nebyl ani aktivista. Byl čistý matematik – což znělo téměř jako diagnóza. Člověk, který věřil, že pravdu nelze najít v proslovech, ale v datech. A data, která právě analyzoval, mu říkala jednu fascinující věc:

„Demokracie není o tom, kdo je nejlepší. Je o tom, kdo je nejvíc průměrný.“

Rovnice politického úspěchu

Jeho výzkum začal jednoduchou otázkou: Proč lidé volí špatné politiky?

Neodpověděl si na ni morálními kázáními, ale tvrdou statistikou.

Korelace inteligence a popularity – Čím nižší vzdělání a sociální status voličů, tím vyšší preference pro řešení typu „Prostě to zakážeme!“

Index komplexity projevu – Politici, kteří používali souvětí, měli o 47 % nižší šanci na zvolení.

Faktor „jako my“ – Kandidáti, kteří vypadali, jako by mohli mít doma knihy, vyvolávali instinktivní nedůvěru.

Výsledek? Graf, který vypadal jako kopec. Uprostřed se tyčil masivní hrbol – největší skupina voličů chtěla někoho, kdo byl jen o chlup méně pitomý než oni sami. Ne génia. Ne vizionáře. Jen „normálního chlapa“. Ideálně s pivním bříškem a názorem na všechno, co nikdy nestudoval.

Varyš se opřel o opěradlo židle, zavřel oči a poprvé si pomyslel: „A co když mám pravdu?“ A hned nato: „A co když si to mohu ověřit?“ Teorie byla elegantní, ale akademická sláva ho nikdy neuspokojovala. Chtěl experiment. Chtěl důkaz. Chtěl… volby.

Hledání dokonalého průměru

Varyš si uvědomil, že Šalamoun je příliš chytrý, Brabenec zase příliš arogantní. Ale co kdyby našel někoho, kdo bude:

Dostatečně jednoduchý, aby mu rozuměli voliči v hospodě

Dostatečně neškodný, aby nevyvolával strach

Dostatečně průměrný, aby si s ním každý mohl tykat v duchu „hele, to bych zvládl taky“

Otevřel databázi sociálních profilů a začal sestavovat seznam potenciálních subjektů. Kritéria byla jasná – ne příliš chytrý, ne příliš hloupý, žádný charisma, žádná posedlost ideologií. Jen obyčejnost destilovaná do lidské formy. Byla to práce podobná hledání jehly v kupce sena. Jenže tentokrát hledal to nejobyčejnější seno.

Kritéria ideálního kandidáta

IQ mezi 90–100 (dost na to, aby neřekl „já jsem kandidát“, ale ne dost na pochopení státního rozpočtu) Průměrný příjem, průměrné vzdělání (žádné Harvardy, žádné podezřelé úspěchy – jen solidní životní průměr) Sympatická tvář (žádné výrazné rysy, ideální by byl „muž, kterého byste nepoznali ani na rodinné fotce“) Schopnost opakovat fráze bez přemýšlení (viz test: „Řekněte něco o důchodech.“ → „Důchody jsou důležité!“)

Prošel desítky profilů.

První kandidát, učitelka z Přerova, byla podle všeho ideální – dokud nezačala mluvit. Její vyjadřování bylo srozumitelné, ale bohužel i duchaplné. Navíc měla v očích něco jako názor. A co hůř – esteticky příliš výrazná. Varyš si zapsal: „Příliš hezká. Lidé by jí nevěřili, že je tak hloupá, jak potřebujeme.“

Druhý adept, rozvedený skladník ze Znojma, sice působil nevinně zmateně, ale při testovací debatě o daních se zničehonic rozohnil a navrhl progresivní daň podle počtu gramatických chyb v daňovém přiznání. Varyš poznamenal: „Znepokojivý záblesk originality. Vyřadit.“

Další žena byla ideální, až příliš. Vystupovala přesně podle očekávání, dokud nevyšlo najevo, že po večerech překládá latinské nápisy z hřbitovů a vede tajný blog o úpadku demokracie. Varyš se zachvěl. „Vypadá jako kandidátka, ale uvnitř intelektuální démant. Příliš riziková.“

A pak ho našel.

Objev jménem Vlastimil Novák

Věk: 45 let (ani mladý, ani starý – zkrátka trvanlivost středního věku)

Povolání: střední manažer v regionální firmě (ne úspěšný, ne neúspěšný – tak akorát, aby si nikdo nestěžoval)

Koníčky: chataření, pivo, občasný fotbal v místním klubu (plus sbírka pivních tácků a frustrace ze silnic)

Politické zkušenosti: nulové (výhoda – žádná kompromitující minulost, kromě trapasu s karaoke na firemním večírku)

Varyš si prohlížel jeho sociální sítě. Novák psal statusy jako: „Proč to stát nezařídí líp? Však ono to není tak složitý!“

„Lidi, máme se sakra dobře, ale někdo nám to kazí!“

„Já bych to dělal líp. Fakt.“

Bingo.

Novák byl dokonalý. Byl tak průměrný, že to až bolelo.

Kapitola 2: Návrh, který změnil vše

Kavárna U Ztraceného času nebyla místem, kde by se obvykle rodily politické revoluce. Spíš tam umíraly ambice účetních při pondělních ranních schůzkách. Právě sem si Jakub Varyš pozval Vlastimila Nováka, který celých patnáct minut čekal u stolu s výrazem člověka přesvědčeného, že jde o omyl.

"Pane Nováku," začal Varyš poté, co si objednal dvojité espresso, zatímco Novák váhavě pokukoval po jídelním lístku, "Vy jste přesně ten člověk, kterého tato země potřebuje."

Novák se nejistě zasmál a pohlédl kolem sebe, jako by hledal skryté kamery. "Já? To asi ne," odvětil a přitom nevědomky rozlil třetinu své vody s citronem. "Já jsem přece úplně normální. Včera jsem si spletl džus s olejem na motor."

"Právě proto," usmál se Varyš a vytáhl tablet s grafy, které Novákovi připomínaly školní známky jeho syna.

A pak mu to vysvětlil. Ne rovnicemi, které by Novák stejně nepochopil, ale pomocí příkladu, který by zvládl i jeho pes:

"Víte, pane Nováku, politika je jako hospoda. Všichni ti chytří lidé tam kecají o pivu, ale nikdo ho vlastně nepije. Vy jste ten, kdo přijde, objedná si dvanáctku a řekne: 'Hele, to je dobrý pivo.' A všichni vám uvěří, protože to říkáte upřímně."

Novák se podrbal na hlavě, což byla jeho standardní reakce na jakoukoli myšlenku trvající déle než deset vteřin. "A co bych jako musel dělat?"

"Stačí, když budete sám sebou," řekl Varyš a ukázal na Novákův mobil, kde měl jako tapetu fotku své chaty. "Říkat věci, které si myslíte. Třeba že daně jsou moc vysoké."

"To jsou!" vyhrkl Novák.

"Že politici kecají."

"To kecaj!"

"Že by to chtělo víc zdravého rozumu."

"To by to chtělo!" nadšeně přitakal Novák, aniž by věděl, co to přesně znamená.

"Takže nic zvláštního?"

"Přesně," potvrdil Varyš a spokojeně si odškrtl další položku v seznamu.

Když se pak Novák vytrácel z kavárny, stále ještě trochu zmatený, ale zároveň poprvé v životě cítící se důležitý, Varyš už věděl, že to bude fungovat.

Zatímco ostatní politici utráceli miliony za PR týmy, focus groups a reklamní kampaně, on právě objevil dokonalý vzorec:

Průměrnost + frustrace = moc

A teď ji našel. V osobě, která nikdy nepřečetla knihu, ale zato dokonale ovládala umění stěžovat si u piva. Vlastimil Novák byl živoucím důkazem, že v demokracii někdy stačí být jen o trochu méně neschopný než ti ostatní.

Kapitola 3: Založení Strany Rozumu Prostého (SRP)

V bývalém skladu kancelářského nábytku – místnosti, která dosud voněla po překližce, zatuchlých šanonech a prošlé kávě – se u vratkého stolu z IKEA shromáždila čtveřice osob, které by si ještě před týdnem navzájem netykaly ani na Facebooku.

Byl tam Jakub Varyš, architekt celé operace, jehož mozek pracoval rychleji než ventilátory ve stropě. Vedle něj seděl Vlastimil Novák, sako si odložil přes opěradlo židle a rukávy měl už tradičně lehce od kečupu. Právnička s pohledem, jaký mívají lidé, co už podepsali horší věci než mlčenlivost. A mladík v mikině s kapucí, evidentně přesvědčený, že webdesign je nová forma revoluce.

Na stole ležely Stanovy SRP, poseté kávovými otisky jako mapa dávno ztracené země, vedle nich logo – červeno-modré písmo s vykřičníkem, graficky na úrovni počítačové učebny roku 2003. Slabá čára, silná čára, Comic Sans. Celé to působilo jako vizuální projev někoho, kdo by při tvorbě státní vlajky použil WordArt.

„Takže,“ pronesl Varyš slavnostně a otřel si rukávem kávovou skvrnu z listiny, „začínáme prodávat zázrak. Jmenuje se Vlastimil Novák.“

Název, který neurazí ani nepřekvapí

„Strana Rozumu Prostého – protože co je prosté, to je správné,“ objasnil Varyš tónem učitele vysvětlujícího dětem význam kruhu.

Novák pokýval hlavou a trochu se zamračil: „A co když se nás někdo zeptá, co to jako je, ten prostý rozum?“

„Řeknete, že to je to, co máte vy,“ odvětil Varyš bez mrknutí oka. „A tím to končí.“

Hesla byla vybrána s chirurgickou přesností, jakou by záviděl i marketingový tým globální zubní pasty:

„Prostě to půjde!“ (nikdo neřekne jak)

„Každý to pochopí!“ (protože nebude co chápat)

„Novák – normální jako vy!“ (název příjmení jako strategie: jméno bez významu, ale s důvěrou)

První členové: Armáda zklamaných a naivních

Varyš věděl, že žádná revoluce nezačne bez masy dobrovolníků, kteří nevědí, do čeho jdou. Hledal tedy jedince, kteří:

Nechápou politiku, ale chtějí ji změnit

Věří jednoduchým pravdám („všichni kradou, ale my ne!“)

Jsou ochotni pracovat zdarma („za ideály, které jim někdo jednoduše vysvětlí“)

První nábor připomínal méně výběrové řízení a více neřízený konkurz na absurdní divadelní hru. Objevili se například:

František „Fanda“ Doležal, bývalý skladník, který věřil, že „se musí vrátit zlatý standarty“, ačkoli netušil, co to znamená – ani jak se to píše.

Marie Kroupová, rozhořčená důchodkyně, která „už toho má dost“, ale nebyla schopna specifikovat čeho.

Petr „Péťa“ Urban, nezaměstnaný ajťák, který chtěl zrušit všechny daně a zákony, co mu vadí – seznam byl zatím na tři stránky.

Varyš si je prohlížel a spokojeně si mnul bradu. „Dokonalí,“ pomyslel si. „Žádný mozek, ale srdce na správném místě. Tedy v nenávisti k těm nahoře.“

Novák – hvězda, která nezáří

Vlastimil Novák měl zpočátku obavy, že bude muset něco opravdu dělat. Že bude muset třeba číst, diskutovat, mít názor. Ale brzy zjistil, že to po něm nikdo nechce.

Stačilo zopakovat tři věty:

„To přece zvládne každý!“

„Prostě to uděláme jinak!“

„Já vám rozumím, jsem jeden z vás!“

A to uměl. Dokonce i s intonací.

Kapitola 4: První krůčky spasitele aneb Jak se rodí politická hvězda (která neumí zářit)

Jeho první veřejné vystoupení proběhlo v poloprázdném sále kulturního domu, kde pach laciného guláše soutěžil s melancholií dřevěného obložení. Tři desítky zvědavců – většinou důchodců čekajících na oběd a pár místních podivínů – netrpělivě přešlapovali. Novák stál na pódiu, trochu se potil a z kapsy mu čouhal kapesník, který vypadal, jako by ho předtím použil k utření rozlitého piva.

"Takže... já vlastně nevím, co bych řek," začal nejistě a podrbal se za uchem. "Ale když já bych tam byl, tak by to bylo lepší. To mi věřte."

Ticho. Pak tleskání. Nejprve váhavé, pak nadšené. Protože byl normální. Ne jako ti tam nahoře. Neučesaný, nesebevědomý, bez pointy – tedy ideální. Stará paní v první řadě si dokonce utírala slzy. "Tak upřímný," šeptala sousedce. "Jako můj nebožtík manžel. Taky nikdy nevěděl, co říct."

A stejně jako on, i Novák měl zvláštní dar říct úplné nic – a přitom to znělo jako program.

Varyšova loutková show

Zatímco se Novák fotil s voliči u místního stánku s klobásami (a neúspěšně se snažil vzpomenout si na jejich jména), Varyš v zákulisí tahal za nitky s precizností neurochirurga: Najal specialistku na sociální sítě, třicetiletou Lucii s růžovými vlasy a doktorátem z manipulace. Ta vytvořila Novákovi image „muže lidu“: Fotky s půllitrem piva (loktem přitom jemně tlačila na jeho ruku, aby vypadal přirozeně) Snímky s dětmi (vypůjčenými od sestřenice za pytlík bonbónů) Dojemná videa se psem (kterého Novák ve skutečnosti nesnášel, protože mu jednou sežral bačkory) Lucie během dvou týdnů proměnila Nováka z anonymního souseda v digitálního hrdinu. Na Instagramu působil jako člověk, který ví, co dělá. Ve skutečnosti mu ale musela do kapsy na sako přišpendlit papírek s vlastní adresou, protože ji třikrát zapomněl.

Pes – jménem Bobo – měl v kampani větší popularitu než samotný Novák. Jednou ho lidé dokonce přemlouvali, ať kandiduje místo něj. Bobo reagoval lépe na otázky novinářů a nečůral na kytky.

Sehnal několik přátelských novinářů, kterým chybělo „něco nového a svěžího“: Reportér z regionálního deníku, který dostal exkluzivní rozhovor výměnou za to, že vynechal Novákovy nejhorší výroky Mladá televizní redaktorka, která viděla v SRP šanci na povýšení (a možná i Oscara za dokument o politickém fenoménu) Sestavil volební program, mistrovské dílo politického dadaismu: "Méně byrokracie" (bez vysvětlení jak)

"Víc peněz" (bez zdroje)

"Lepší budoucnost" (bez definice "lepší")

"Víc rozumu" (ironie zcela záměrná)

Na otázku, co znamená „víc rozumu“, Novák odpověděl: „No… víc tak nějak. Jako když je to lepší, chápete?“ A kupodivu – lidé chápali. Nebo aspoň předstírali, že chápou, protože nikdo nechtěl vypadat hloupěji než kandidát.

"Demokracie je iluze," říkal si Varyš, když pozoroval, jak SRP roste jako nádor v duši národa. "Stačí dát lidem zrcadlo – a oni v něm uvidí spasitele."

A v tom zrcadle se odrážel Vlastimil Novák. Trochu rozostřený. Trochu špinavý. Ale dokonale jejich.

Dokonce natolik jejich, že ho jedna paní omylem pozvala na oslavu svých narozenin místo syna. A on šel.

Bonusová scéna:

Když se Novák po vystoupení ptal Varyše, jak to šlo, matematik se jen pousmál: "Bylo to... autentické."

"To je dobrý, ne?" rozzářil se Novák.

"To je přesně to slovo," přikývl Varyš a v duchu si přidal další položku do seznamu – „Autentická hloupost – klíčový faktor úspěchu.“

Kapitola 5: Reakce veřejnosti a médií – Zázrak jménem „Normální člověk“

„Nejhorší na demokracii je, že občas lidé opravdu uvěří svým vlastním iluzím.“

— anonymní politický komentátor po zveřejnění prvních průzkumů pro SRP

První výskyt Strany Prostého Rozumu ve veřejném prostoru nebyl triumfální, spíš připomínal kuriózní příspěvek ze života lidí, kteří si spletli skutečnost s improvizačním divadlem. Objevil se v nenápadné rubrice „Zvláštní zprávy“ jednoho regionálního deníku, těsně mezi článkem o přemnožení nutrií a reportáží o soutěži v pečení štrúdlů.

Titulek zněl:

„Myslíte si, že by stát mohl řídit někdo jako vy? Novák ano!“

Článek doprovázela fotografie, která se měla stát nevědomky ikonickou: Vlastimil Novák v propocené košili, soustředěně se sklánějící nad obrovským dortem během místní slavnosti „Den sousedů“. Nůž držel jako kladivo, půlka dortu mu sklouzla na lino, a výraz ve tváři připomínal dítě přistižené u činu. Vedle něj stála babička s dezertním talířkem a výrazem kombinujícím soucit s beznadějí.

Ale kouzlo už bylo vypuštěno.

Fáze první: Kolektivní pobavení („To jako myslí vážně?“)

První mediální zmínky o SRP se objevily v rubrikách typu „Kuriozity politického světa“ . Denník Politika uveřejnil článek s titulkem:

„Manažer z regionální firmy chce řídit zemi: ‚Prostě to nějak uděláme‘“ ,

doprovázený fotkou Nováka, jak na tiskovce neumí najít vypínač u mikrofonu.

Soutěž „Novákizace politiků“ na sociálních sítích rychle nabrala na obrátkách – uživatelé přepisovali projevy známých politiků do Novákova stylu: „Globální oteplování? No, mělo by se s tím něco dělat, ne?“

„Korupce je špatná. Já bych ji zakázal.“

„Když já nevím, tak to přece vymyslí lidi!“

Televizní komik si utahoval:

„Jeho volební program má tři strany – a to počítám i obálku!“

V populárním pořadu Večer s ironií zazněl výstřižek z Novákova projevu:

„Ekonomika by měla růst… nebo aspoň neklesat.“

Následovala salva smíchu, animovaná grafika a grimasy odborníků na idiocii.

Politologové se ve studiích usmívali jako rodiče na dětské divadlo:

„Jde o dočasný výstřelek frustrované společnosti. Módní vlna. Přijde a odejde.“

Jejich jistota byla téměř podezřelá.

Fáze druhá: Zvědavost a přitakání („Hele, on to myslí vážně!“) Jakmile média přestala SRP brát jako vtip, začala se dít zvláštní věc – lidé si ji vzali za svou. A dívali se znovu. Jinak.

Zatímco jiní politici pronášeli skriptované věty s přesností hodinového strojku, Novák koktal, zadrhával, opravoval se… a byl tím právě nějak podivně přesvědčivý.

Dělal chyby. A lidé mu to odpouštěli:

„No a co, taky sem občas něco spleju!“

Neskrýval svou obyčejnost:

„Já nejsem génius, ale aspoň nebudu lhát.“

Spontánní memy a videa s názvem „Novák Challenge“ zaplavila internet. Mladí influenceři soutěžili, kdo zodpoví složitou otázku co nejvágněji. Vítěz dostal smažák, poražený musel vysvětlit státní rozpočet babičce.

Sociologický průzkum Veřejného mínění:

„Co se vám na Novákovi líbí?“

„No… je normální.“ (47 %)

„Nevím, ale ty ostatní už nemůžu.“ (32 %)

„Aspoň nelže.“ (21 %)

Hospodské debaty:

„Všichni kradou, ale aspoň tenhle to dělá blbě.“

„Šalamoun kecá, Brabenec je hajzl, Novák je aspoň upřímnej trouba.“

Na YouTube a TikToku přibývala videa s názvem „Novák s kávičkou“ vs „Šalamoun s 300stránkovou reformou“ – „Koho byste raději pozvali na chatu?“

Fáze třetí: Panika establishmentu („Moment, tohle není vtip?“) Když průzkumy ukázaly 12 %, pak 15 % podpory, začali si politici vyměňovat nervózní pohledy.

Šalamounův tým:

„To je jen protestní hlas, stačí počkat.“

(současně tajně najali experta na analýzu Novákova fenoménu)

Brabencův štáb:

„Dejte mi jeho daňové přiznání! Musí mít něco špinavého!“

(nenašli nic – Novák byl až děsivě průměrný)

Ekonomičtí komentátoři:

„SRP nemá jediný konkrétní bod v programu.“

(což byla pravda, ale nikoho to nezajímalo)

Klíčová scéna – rozhovor pro celostátní televizi:

Novinář:

„Pane Nováku, jak vy jako úplný amatér chcete řešit státní dluh?“

Novák:

„No… asi bych se na to podíval a řekl bych těm chytrým, ať vymyslí, jak to udělat. Já bych jen hlídal, aby to nebyla kravina.“

Diváci v hlasování:

„Nejupřímnější výrok měsíce“ (78 %)

Establishment se uklidňuje metaforami

Premiér Šalamoun pravil:

„Demokracie je krásná v tom, že si lidé mohou vybrat i nesmysly.“

Brabenec, předseda pravice, dodal:

„Když chce někdo řídit stát, musí mít zkušenosti. Třeba jako já!“

Publikum tleskalo. Ale s mírným zívnutím.

Komentátoři opakovali jako mantru:

„SRP je protestní hnutí. Jakmile lidé pochopí, že Novák nemá řešení, podpora zmizí.“

Ale něco se pokazilo.

Lidé nechtěli řešení.

Chtěli naději. I kdyby v propocené košili.

A tak se to, co začalo jako vtip, začalo pomalu měnit v realitu.

Kapitola 6: Šokující vítězství – Demokracie jako statistická chyba

Byl to den, který začal nevinně. Předpověď hlásila mírně oblačno, politologové mírný úpadek a voliči mírnou nevolnost. Ale jak už to v této zemi bývá, mírnost nevydrží dlouho.

Volby se konaly v atmosféře hluboké nedůvěry a ještě hlubší apatie, která se kupodivu proměnila v překvapivě rekordní účast. Frustrace se zřejmě konečně přelila z komentářů na sociálních sítích do volebních uren. A právě tam, mezi volebními lístky, na kterých většina občanů hledala něco jako naději – nebo alespoň zábavu – se odehrál tichý převrat.

Stánky Strany rozumného pokroku (SRP) rozdávaly koláče s Novákovou tváří a sloganem „Sladká změna!“ . Vypadalo to jako špatný vtip, který však někdo nepochopil jako vtip. Lidé se smáli, ochutnávali a volili. Mezitím v centrále Brabencovy strany stoupala nervozita, zatímco ve štábu SRP se podávaly buchty a výkonný výbor si ještě dopoledne googlil „jak se zakládá poslanecký klub“.

První průběžné výsledky přišly ve 22:00.

SRP – 31 %.

Chvíli bylo ticho. Pak se z jedné budovy ozval ženský smích – uklízečka v centrále strany Slovo a řád právě omylem nahrála, jak předseda Brabenec křičí na poradce: „Jak může ten debil vyhrát?!“ Záznam byl do sedmi minut virální.

Do půlnoci padaly nejen akcie, ale i kariéry. Šalamoun, lídr liberálů, se během živého přenosu rozplakal. „Demokracie si občas žádá oběti,“ řekl. Ačkoliv měl na mysli zřejmě demokracii samotnou, publikum pochopilo, že mluví o sobě.

Konečný výsledek: SRP – 37 % .

Největší strana v zemi. Bez jediného hotového zákona. Bez programu. Bez zkušeností. Zato s koláči.

Novák, v šoku, byl přiveden před novináře v modrém svetru s vytahanými rukávy. Chvíli se rozhlížel, pak si sedl – nebo spíš zhroutil – na řečnický pult, který pod ním podivně zapraskal a sesunul se jako kulisa z laciné frašky. „To jako vážně?!“ ptal se publika, jako by očekával, že někdo řekne „apríl“.

Jeho první politické prohlášení znělo přesně tak, jak jste se báli:

„Takže… já bych chtěl poděkovat hlavně všem Novákům. Těm, co mě volili, i těm, co se jen jmenujou stejně. A taky těm, co nevolili nikoho – to je vlastně taky rozumný.“

Zatímco země vstřebávala realitu, Varyš, muž v pozadí, si do svého černého zápisníku zapsal:

„Rovnice se naplnila: Průměrnost + frustrace = moc. Teď přijde ta těžká část – udělat z pitomce premiéra.“

A tím se začal psát nový politický scénář – zoufalý, ale pravdivý.

Koalice, kterou se podařilo slepit, nesla přezdívku „koalice zoufalství“. Zelení se svými třemi procenty a křesťanští demokraté s dvěma kývli jen proto, že nechtěli opustit sněmovní bufet. Podmínky jejich spolupráce byly prosté: Novák nesmí mluvit na mezinárodních summitech bez dohledu. A pokud začne, mají právo ho přerušit – nebo případně zamknout na záchodcích.

Ekonomická reakce byla stejně rychlá jako cynická – burza se propadla o patnáct procent. Jeden analytik to shrnul slovy: „Investoři nemají rádi nejistotu. A Novák je její definice.“

Zatímco média šílela, země se rozdělila na tři tábory. Kritici psali titulky jako „Země si vybrala nevědomost!“ , populisté jásali „Konečně člověk z lidu!“ a sociologové, věrní své profesi, to popsali jako „pomstu elitám“ , než se obrátili zpět ke svým doktorandským pracím a ginu s tonikem.

V hospodách lidé pronesli věty jako „No aspoň něco novýho!“ , zatímco na sociálních sítích se ve tři ráno probíralo: „Co jsme to sakra provedli?“

A pak přišla první porada vlády. Scéna jak z absurdního divadla.

„Takže… já tady teď něco podepisuju, nebo co?“ ptal se premiér Novák a vážně se rozhlížel po stole, jestli mu někdo nepředloží jídelní lístek.

Ministr financí, nervózní a nevyspalý zelený aktivista, odpověděl:

„Máme deficit 120 miliard, pane premiére.“

Novák chvíli počítal na prstech a pak pravil:

„To je hodně? Já myslel, že to jsou jako procenta…“

Za dveřmi stál Varyš, ruce sepnuté za zády, výraz neutrální. Ale v očích mu blýsklo. Tohle totiž bylo přesně to, co chtěl. Když dáte lidem na výběr mezi odborností a chlebem s marmeládou, zvolí marmeládu. A když jim pak ten chleba někdo upustí na koberec, budou ještě rádi, že to byl jejich vlastní koberec.

Tak končila volební noc. A začínala epocha, o které se ještě bude učit v hodinách občanské výchovy – pokud ovšem do té doby nezruší školství.

A titulky to shrnuly nejlépe:

„Novák vyhrál. Teď všichni doufáme, že je to nějaký vtip.“

Kapitola 7: Vláda naděje – když nadšení předběhne realitu

Když se Jiří Novák probudil ve vládní rezidenci, první, co mu proletělo hlavou, byla otázka: „A mám tohle jako nahlásit na úřad práce, nebo to běží samo?“

Nikdo mu neodpověděl. Jen vlažná konvice s instantním čajem a složka označená „Premiér – úvodní manuál“, přelepená růžovou samolepkou s nápisem: „Základy vládnutí pro naprosté laiky (vydání speciálně pro J. N.)“

Uvnitř poznámka Varyše:

„Usmívej se. Vypadáš tak o 4 % důvěryhodněji.“

Začalo vládnutí. Nebo aspoň cosi, co se tím zpočátku tvářilo být. A jak se brzy ukázalo, vláda „prostého člověka“ přinesla hlavně prostá řešení. Ale lid byl nadšený – konečně byl nahoře někdo, kdo mluvil jejich jazykem.

První kroky „lidového“ premiéra

1. Dekret o cenách energie: „Prostě je zakážeme být vysoké!“

Premiér Novák si stoupl před kamery a pronesl:

„Lidi, od zítřka žádný drahý energie! Nařídil jsem, aby ceny byly nízký. Kdo to nedodrží, dostane… ehm… pokutu!“

Následoval bouřlivý potlesk. Důchodce z Chomutova zvolal:

„To je frajer! Konečně někdo, kdo to těm energetikům natře!“

Internet zaplavily memy s nápisem „Levně, nebo pokuta!“ a premiérův obličej se stal ikonou spotřebitelské spravedlnosti.

2. Zákon o povinné práci: „Kdo nepracuje, ať jde sedět!“

„Všichni říkají, že chybí lidi v továrnách,“ řekl Novák při dalším improvizovaném briefingu. „Tak tam pošleme ty, co se flákají!“

Nadšení v továrnách dosáhlo vrcholu. Jeden mistr výroby se dojetím rozplakal:

„Po letech konečně někdo, kdo chápe, že práce šlechtí!“

Příspěvky na sociálních sítích oslavovaly návrat pořádku a poctivosti. Jeden komentář měl tisíce lajků:

„Nechceš makat? Tak si polež v base, spratku!“

3. Měnová reforma: „Více peněz = více štěstí!“

Jednoho rána premiér tweetnul:

„Nechápu, proč tiskneme peníze jen trochu. Když natiskneme hodně, všichni budou bohatí! #ProstáMatika“

Reakce byly okamžité.

„Konečně premiér, co si nenechá diktovat od bankéřů!“

„Novák dal každému, co mu patří – peníze do ruky!“

V obchodech lidé tleskali, když dostali novou bankovku. „Tohle voní jako změna!“ říkala paní Orlická, objímající obrovskou tašku bankovek.

Nadšení narůstalo.

Tiskovky premiéra měly rekordní sledovanost. Před úřadem vlády vzniklo neoficiální „Náměstí Naděje“, kde lidé zpívali, objímali se a skandovali:

„Prostě to udělal!“

Sociologové tomu říkali „Novákovský efekt“. Lidé tomu říkali „aspoň někdo něco dělá“ .

Kapitola 8: Vláda následků – když jednoduché nápady způsobí složité škody

Jenže jak pravil jeden starý ekonom (než ho odvolali):

„Problém s prostými řešeními je, že ignorují složité problémy. A život je jeden velký složitý problém.“

Následky „prostých“ dekretů

1. Dekret o cenách energie: realita místo slibů

Dodavatelé okamžitě přestali prodávat, protože „prodávat za ztrátu“ sice zní lidově, ale není to úplně byznys model.

Průmyslové podniky omezily výrobu – bez proudu se i „poctivá práce“ stává teorií.

Vláda musela schválit krizové dotace, čímž deficit vystřelil jako raketa – jen bez směrování.

Komentáře lidu:

„Já myslela, že budou energie levný, ne že nepůjdou vůbec!“

„Chci světlo, ne pokutu!“

„Už ani mikrovlnka nejde. Děkujem, Jirko.“

2. Zákon o povinné práci: místo šroubování šroubů rozvrat systému

Vlna falešných pracovních úrazů. Jeden muž tvrdil, že „třikrát omylem spadl na vidle“ . Jiní utekli do šedé ekonomiky – protože černá už byla plná.

Věznice praskaly ve švech pod náporem „lenochů“, kteří raději seděli, než by dřeli v továrně na šroubky bez klimatizace.

Komentáře lidu:

„Syn šel radši sedět. Má tam prý víc volna než v práci.“

„Poctivej člověk maká, flákač sedí – a my to stejně platíme všichni!“

3. Měnová reforma: záchrana, která všechno zničila

Hyperinflace. Výplaty se vozily v tašce a nestačily na rohlík.

Koruna padla, investoři prchli. Centrální banka přestala komunikovat.

Tisková konference po měnovém kolapsu:

Na otázku: „Pane premiére, co teď?“ , Novák bezelstně odvětil:

„No… tak natiskneme ještě víc peněz, ne? Aby si lidi mohli koupit aspoň základní věci.“

Ministr financí tiše špitl:

„To není jak to funguje…“

Komentáře lidu:

„Tři tisíce v peněžence, a koupíš za to dvě cibule. Díky, Vlastíku.“

„Dřív se říkalo ‚zlatý český ručičky‘. Teď spíš ‚papírový český zoufalství‘.“

Proč mu lidé stále věří?

„Aspoň to zkouší!“

„Konečně někdo, kdo se nesere s řečmi a něco dělá!“

I když jeho akce ničila ekonomiku, bylo to aspoň zábavné. A někdo konečně mluvil normálně .

Hledání viníků

Každý neúspěch měl „skryté sabotéry“:

„To ti experti to zase zpackali!“

„Brabencovi kamarádi to schválně kazí!“

Mediální tým pod Varyšovým vedením šlapal:

– 78 % lidí cítí zlepšení! (říká výzkum jedné agentury sídlící na adrese Varyšova babička)

– Dojímavé příběhy paní Orlické, která se „díky premiérovi zase usmívá“, ačkoliv přišla o důchod i kotel.

Varyšovo procitnutí

Když Varyš večer seděl v kanceláři, díval se do zdi a zapisoval do deníku:

„Věděl jsem, že je hloupý. Ale ne že tak moc. Teď už nejde o experiment – jde o přežití.“

Začal jednat s byrokraty, armádou a několika unavenými poslanci.

Tichý plán začal klíčit: Jak ho udržet pod kontrolou. Nebo nahradit… pokud možno dřív, než začne znárodňovat vzduch.

Kapitola 9: Pád kalkulu aneb j ak se Varyšův intelektuální experiment zvrhl ve státní převrat řízený negramotným optimistou

„Věda se pokouší popsat svět. Politika ho přepisuje podle nálady.“

— Nápis fixem na tabuli v kanceláři premiéra. Autor: patrně Novákova kočka.

Neřízený stroj

Dlouhou dobu byl Varyš přesvědčen, že Novák je jen neškodný a trochu zpomalený nástroj – jako stará mikrovlnka. Vrže, zapomíná se vypnout, ale dá se aspoň předvídat. Omyl. Novák se ukázal být něčím zcela jiným – mixérem bez víka. Tlačítka mačkal nahodile, rychlosti přepínal podle nálady a pokaždé se tvářil nadšeně, že se „něco děje“. Všude létalo těsto, šrouby, ministerské vyhlášky.

Jednoho ospalého rána šéfka rozpočtového výboru pronese větu, která zůstane viset ve vzduchu jako nevyžehlený ubrus:

„Stát už není schopen splácet ani úroky ze svých dluhů.“

„Tak zrušme úroky!“ navrhl premiér s výrazem dítěte, které právě objevilo knoflík od výtahu.

„To nejde,“ zašeptala úřednice, zatímco se jí na čele perlil studený pot.

„A co kdyby… šly do mínusu? Třeba by nám banky začaly platit?“

Ticho. Ekonom ve třetí řadě omdlel.

Ve Varyšově deníku, psaném potají pod dekou a pod vlivem sedativ, se objevila poznámka držená mezi řádky strachem: „Nejnebezpečnější okamžik experimentu? Když subjekt zjistí, že je součástí pokusu.“

Varyšova noční můra: Novák, který uvěřil vlastním lžím

Zlom nepřišel jako výbuch – přišel jako závan kouře pod dveřmi. Nenápadně.

Nejdřív Novák přestal číst připravené projevy.

„Já to řeknu po svým!“ oznámil pyšně, a pak spustil volnou asociaci o tom, že rajčata by neměla být dražší než rohlíky, protože jsou „taky červený“.

Vzápětí vydal pokyn, že na všech oficiálních dokumentech musí být jeho portrét.

„Ať vědí, kdo za to zodpovídá!“ zvolal a rozhodoval se, zda zvolit fotografii v montérkách, nebo tu, kde hladí psa (pes se mezitím vystěhoval k sousedům).

A pak to přišlo:

„Však já jsem věděl, že ty vysoký ceny byly blbost! Kdo by taky chtěl drahý věci, že jo?“

V kanceláři:

Varyš: „Vlastimile, nemůžeme prostě zakázat inflaci.“

Novák (sebejistě): „Proč ne? Já už zakázal spoustu věcí!“

Varyš (v myšlenkách): „Bože, stvořil jsem monstrum.“

Rozpad Strany Rozumu Prostého

Strana Rozumu Prostého, kdysi experimentální vozidlo intelektuálů toužících po větší srozumitelnosti politiky, se měnila v něco mezi lunaparkem a psychiatrickou ambulancí.

Frakce Tvrdého rozumu požadovala tresty smrti pro „ekonomické sabotéry“ a spekulanty.

Měkký rozum navrhoval spravedlivější přerozdělování pomocí losování – například státní byty podle čísel z kartičky do věrnostního programu.

A pak tu byl Úplně vypnutý rozum – ten chtěl návrat ke směnnému obchodu. Jeden z poslanců se dožadoval traktoru výměnou za dvacet kilo másla a karton cigaret.

Perla z vnitrostranické schůze, zachycená ve stenografickém záznamu:

„Jestli nezavedeme trest smrti pro ekonomy, tak odcházím!“ — František Doležal, místopředseda SRP

Země v chaosu – ale stále věřící

Země se hroutila.

Ekonomika se rozpadala jako sušenka ve vaně.

Hyperinflace pálila úspory rychleji než kahan ve sklářské dílně. Elektřina mizela po hodinách, jako by se urazila.

Státní úředníci dávali úplatky vlastním nadřízeným, aby je pustili do důchodu. Předcházely tomu fronty v chodbách ministerstev, kde se šuškalo o tom, že nová vyhláška zdaní kyslík.

A přesto... lidé věřili.

„Je to těžký, ale aspoň se něco děje!“

„Za starých bylo všechno předražený – teď aspoň nemáme nic!“

„Novák aspoň není zloděj… i když možná jen proto, že nechápe, jak krást.“

Varyšův zoufalý plán

Varyšovi docházela trpělivost i barva ve zvýrazňovači.

Porady, modely, simulace – všechno selhalo. Historické paralely nefungovaly. Čas na poslední možnost: „měkký převrat“.

Naplánoval, že přesvědčí Nováka, aby „odstoupil ze zdravotních důvodů“.

Reakce premiéra byla odzbrojující:

„Já jsem zdravější než všichni ti experti dohromady! Mám tady lékařskou zprávu!“ (ukazuje čmáranici s podpisem svého švagra – zubního technika, který mezitím utekl na Slovensko) Varyš ten večer poprvé po letech otevřel láhev slivovice. Vypil ji. A pak napsal všem generálům.

Bod zlomu: Národní televizní projev

Den D.

Národ napjatý jako guma od trenýrek. Všichni čekali, co premiér řekne. Možná pokus o usmíření. Možná plán na stabilizaci. Možná aspoň pár souvislých vět.

A Novák improvizoval.

„Lidi, všichni vám lžou! I já jsem vám lhal! Teda… ne úmyslně. Ale teď už vím pravdu – všechno zlo je od… od… no, od těch, co furt kecaj do věcí! Od zítřka zakazuju opoziční strany! A média! A ekon… ekonom… no ty lidi, co pořád něco počítaj!“

Reakce byla okamžitá:

– Armáda odmítla poslechnout další příkazy.

– Evropská unie uvalila sankce.

– A Varyš, v převleku za uklízeče, s mopem v ruce a igelitkou plnou falšovaných pasů, prchal přes hranice.

Epilog: Koloběh blbosti

Novák končí v domácím vězení – prý dobrovolně, „aby ukázal skromnost“. V obýváku má vlastní bystu.

Varyš píše paměti, ve kterých se objevuje věta:

„Byl to krásný myšlenkový experiment. Ale pak začal mluvit.“

A na náměstích se už zase sbírají podpisy. Prý „někdo nový, nezkoušený, z lidu“. Dle všeho prodává párky a tvrdí, že má plán.

Poslední Novákův výrok jako premiéra:

„Já jsem jen chtěl, aby bylo líp. A ono je… no… aspoň jinak.“

V exilu, v malém bytě nad kavárnou v Curychu, seděl Jakub Varyš před rozklepaným notebookem a přepisoval data do nového algoritmu. Venku šuměl déšť, obrazovka osvětlovala jeho unavenou tvář šedomodrým světlem.

Na zdi visel výstřižek z novin: „Bývalý premiér Novák odsouzen k domácímu vězení za ‚pokus o geniální vládu‘.“ Pod ním připínáčkem připevněná fotka – Novák na zahradě svého řadového domku, jak se marně pokouší vysvětlit reportérům, že „to všechno byl vlastně cizí plán“.

Varyšův nový projekt měl pracovní název „Operace Průměrnost 2.0“.

Zatímco v jejich bývalé vlasti:

Média slavila „konec populistické noční můry“

Politici slibovali „nový začátek“ (stejná slova jako před pěti lety) Lidé v hospodách říkali: „Však ono to zas nějak dopadne.“

A přesně v ten moment, v jedné zapadlé vesnici, neznámý čtyřicátník jménem Luděk Dvořák – středoškolský učitel tělocviku s IQ 94 a charismatem mokré utěrky – dostal nápad.

„Hele, když to dokázal Novák…“

Poslední scéna:

Varyš odložil sluchátka po videohovoru s anonymním sponzorem. Na obrazovce zbýval jediný otevřený soubor – „Faktor_Demokracie.xls“.

Klikl na tlačítko „Vypočítat“.

Systém zabzučel, graf vykreslil dokonalou křivku.

Usmál se.

„Demokracie je jen nekonečný výpočet pravděpodobnosti, že lidé zvolí to nejhorší možné řešení.“

Konec.

Table of Contents

Aproximace průměrnosti

Aproximace průměrnosti

Prolog: Země na rozcestí

Kapitola 1: Matematikův výpočet

Kapitola 2: Návrh, který změnil vše

Kapitola 3: Založení Strany Rozumu Prostého  (SRP)

Kapitola 4: První krůčky spasitele aneb Jak se rodí politická hvězda (která neumí zářit)

Kapitola 5: Reakce veřejnosti a médií – Zázrak jménem „Normální člověk“

Kapitola 6: Šokující vítězství – Demokracie jako statistická chyba

Kapitola 7: Vláda naděje – když nadšení předběhne realitu

Kapitola 8: Vláda následků – když jednoduché nápady způsobí složité škody

Kapitola 9: Pád kalkulu aneb jak se Varyšův intelektuální experiment zvrhl ve státní převrat řízený negramotným optimistou

Epilog: Koloběh blbosti