Bláznivé příběhy rytíře Dobromysla Popleteného

Předmluva: Jak se rytíř Dobromil Popletený dostal ze Ztracené Lhoty až na hradby Brna

Byla to doba nejistá. Doba, kdy se mluvilo více švédsky než česky, a do kafe se místo cukru přidával popel z posledního vypáleného statku. Císař Ferdinand III. seděl ve Vídni, obracel mapy vzhůru nohama a přemýšlel, kam se asi poděla jeho armáda. Měšťané v Brně zavírali okna na závoru, ač měli jen okenice, a ti statečnější posílali své tchyně do Olomouce – v domnění, že si je Švédové vezmou jako rukojmí a raději se pak vzdají.

A právě v této beznadějné době se zjevil on – rytíř Dobromil Popletený ze Ztracené Lhoty.

Jeho meč byl tak tupý, že jej jednou vyměnili za kuchyňskou vařečku, a nikdo si toho nevšiml. Jeho kůň byl alergický na seno, trpěl nespavostí a sklonem k melancholii. A rytíř sám? Jeho vojenská strategie připomínala spíše tanec rozlité huspeniny než cokoli, co by se dalo zapsat do válečného deníku. Přesto však — a snad právě proto — měl být tím, kdo rozhodne o osudu Brna.

Dobromil žil pokojně na svém malém panství v Ztracené Lhotě, kde vedl život usedlého nešiky: dopoledne spadl do rybníka, odpoledne do stodoly a večer do medoviny. Nic nenasvědčovalo tomu, že by se měl stát hrdinou. Jenže svět se měnil. Od bitvy u Jankova 6. března 1645 se vše řítilo z kopce — tedy kromě švédských vojsk, ta šla systematicky z kopce do kopce a vesnici po vesnici dobývala země Koruny české. Olomouc padla už roku 1642, a když bylo zřejmé, že další na řadě bude Brno, začalo se vážně mluvit o potřebě obrany.

Leč — statečných bylo málo. Když byla většina zemských hodnostářů tak statečná, že včas uprchla do Vídně, zdálo se, že Brnu zůstane na obranu jen šedivá kamenná hradba, pár kusů děl a mlhavá naděje. Tehdy císař jmenoval nového velitele města — plukovníka Jeana Louise Raduita de Souches, francouzského hugenota, jehož jméno se většina brněnských obyvatel ani nepokoušela vyslovit, ale někteří ho omylem zdravili jako „pane Sušák“.

De Souches měl rozum, zkušenosti a schopnosti, ale důvěru si získával pomalu. A právě v té chvíli — snad z nedopatření, snad vůlí prozřetelnosti — dorazil do Brna rytíř Dobromil. Přišel pěšky, protože kůň se mu ztratil cestou v lese a nechal po sobě jen šlápotu a dopis s omluvou. V kapse měl doporučení od jakéhosi moravského šlechtice, který si myslel, že posílá poštovního holuba, a v srdci měl víru, že když už není dobrý na boj, bude aspoň dobrý na zmatek.

A tak, s tupým mečem, pomačkanou čepicí a oslem jménem Radim v patách, vstoupil rytíř Popletený do města, jež mělo být poslední hradbou před Vídní.

Nikdo tehdy netušil, že právě on, muž, kterému se šněrování brnění pletlo s tkaničkami a který považoval dalekohled za cestovní flétnu, bude tím, kdo Brnu dopomůže k nesmrtelné slávě.

Epizoda I.: (Ne)dobytí Brna aneb jak rytíř Popletený přechytračil Torstensona

Epizoda I.: (Ne)dobytí Brna aneb jak rytíř Popletený přechytračil Torstensona

Brno, 1. května léta Páně 1645

Do Brna se žene vojsko, jaké kraje moravské nepamatovaly – osmadvacet tisíc Švédů se rozhodlo zapsat si brněnské hradby do deníčku jako „pokořeno“. V čele táhne generál Lennart Torstenson, který místo aby hned zaklepal na bránu s beranidlem, rozhodl se takticky – tedy přestrojit se, nasadit klobouk obchodníka s vlašskými ořechy a vkrást se do města jako běžný chodec.

Na Zelném trhu si nic zvláštního nevyslechl, leda že má paní Čermáková levné květákové růžičky a že pekař Matěj opět pálil chléb. Nezískavší žádné vojenské tajemství, zamířil do krčmy Špalíček, kde se město a jeho obyvatelé často ocitali v poněkud méně strategickém, zato veselejším rozpoložení.

Vstoupil, objednal pivo a rozhlédl se. Tu se objevila postava, kterou znal celý garnizon – rytíř Dobromil Popletený, dobrák tělem i duší, oblečený jako chodící brnění s kotlíkem místo přilbice. Dobromil, přestože měl potíže rozeznat vlastní boty, byl podivuhodně oblíbencem samotného plukovníka Jeana Louise Raduita de Souches – patrně proto, že nikdo jiný nedokázal se stejnou grimasou důležitosti máchat praporem a přitom mávat omylem i prádlem z prádelny.

Torstenson, v domnění, že potkal místního tupce, pozval Dobromila na pivo. Ten pozvání přijal s nadšením a bez prodlení. Po dvou džbánech byl Dobromil družný, po čtyřech sdílný a po šesti velmi informovaný. Prozradil, že město brání jen pět set duší – s tím, že polovina jsou víceméně amatéři, kteří se do brnění oblékli teprve včera.

Jenže v pivní disciplíně byl rytíř Dobromil trénován od mládí. Zatímco generál začal ztrácet jasnost řeči, ztratil i soudnost. A tak se rytíři – patrně omylem – svěřil se svým plánem: „Zítra v poledne zaútočíme. Brno padne.“

To neměl říkat.

Dobromil se zvedl (na čtvrtý pokus), poklepal generála přátelsky po rameni (omylem ho málem shodil ze stoličky) a s burácením se rozběhl z krčmy. Při výskoku narazil hlavou do trámu, ale to mu nezabránilo pokračovat v heroickém běhu za plukovníkem de Souches.

„Plukovníku, plukovníku!“ vřískal Dobromil, když doběhl do radnice. „Švédi přijdou zítra v poledne! To vím od jejich generála – právě jsme spolu pili!“

„Vy jste pil s generálem Torstensonem?“ podivil se plukovník.

„Ano! Byl přestrojený za obchodníka, ale já ho prokoukl. Měl příliš čisté boty!“ zvolal hrdě rytíř.

Raduite chvíli mlčel. Pak pomalu přikývl a bez otálení začal připravovat obranu. V poledne dalšího dne bylo město připravené. A když Švédové zaútočili, nestačili se divit, s jakou vervou se na ně vrhli brněnští. Bitva se táhla týdny – a Dobromyslovou zásluhou město nakonec zůstalo nedobyto.

Když se někdo ptal, kdo přinesl první zprávu o útoku, odpověď byla jednoduchá:

„Rytíř Dobromil Popletený. Který jednou zaslouženě nepřehnal míru u piva.“

Epizoda II: Olej, hradby a podezření

Epizoda II: Olej, hradby a podezření

Plukovník Jean Louis Raduit de Souches byl muž přísný, vojenského ducha a francouzského akcentu, který dokázal z vojáka vycítit nedostatek disciplíny jen pohledem na jeho knoflíky. A tak, když za ním vrazil do radnice rytíř Dobromil Popletený a s pivním dechem a jiskrou v oku mu oznámil, že mluvil s generálem nepřátel, plukovník ztuhl.

„Mluvil jste s generálem Torstensonem?“ zeptal se pomalu, jako by si nebyl jistý, jestli se mu to jen nezdálo.

„Ano! Pil se mnou pivo! Sám přiznal, že zítra v poledne zaútočí!“

Raduit si opřel čelo o dlaň. Dobromil měl totiž reputaci — již v minulosti přinesl zprávu, že švédská armáda se změnila v hejno labutí, že nepřátelský důstojník tančil kozáčka na náměstí, nebo že mu sám císař ve snu poradil, ať si nasype křen do helmy.

Přesto bylo léto válečné, švédové opravdu kdesi tábořili – a plukovník nebyl muž, který by si dovolil selhat kvůli podceňování bláznovství.

Rozhodl se tedy jednat.

„Uzavřete hradby!“ poručil.

Zazněly rohy. Hlavní brány se s rachotem zavíraly, padací mosty vrážely do břehů s takovou rozhodností, že se rybám v Svratce rozutekly šupiny. Stráže byly rozmístěny, střelci zkontrolovali prach, naolejovali muškety, vyměnili pazourky, a někteří dokonce — byť neochotně — odložili karty.

Mezitím Dobromil obcházel hradby a všem připomínal: „Buďte připraveni! Jsou chytří! Mají vousy a švédskou taktiku! A hlavně – generál pije pivo, jako by ho krad!“

Jistý seržant Řehoř, který měl v hlídce službu, se ho zeptal: „A jak jste ho poznal, že to byl on, a ne třeba tesař z Vídně?“

„Podle toho, že měl knír do špičky a pije z levé ruky. A také protože na mě mrknul. Dvakrát!“ Tím byla věc pro Dobromila uzavřena.

Zatímco vojáci běhali sem a tam, plukovník stál na ochozu a zíral na obzor. Měl pochyby – co když je to jen další z rytířových popleteností? Co když jen zase slyšel „bitva“ místo „římsa“?

Ale kolem poledne se na kopcích objevily první záblesky štítů.

Plukovník pomalu otočil hlavu k Dobromilovi, který zrovna usedal k mísám s hráškovou kaší a říkal: „Já říkal! Až přijdou, já půjdu první na hradbu a zamávám jim!“

Plukovník si povzdechl. „Ne, rytíři. Vy zůstanete tady. Kdyby přišel ještě někdo převlečený, potřebujeme odborníka na opilce v přestrojení.“

A tak Brno čekalo. A plukovník, ač zprvu pochyboval, teď hleděl na obzor s vědomím, že jedna popletená hlava může být někdy nejostřejším mečem.

Plukovník Raduit de Souches hleděl z hradeb na vzdouvající se prach — stín nepřátelské armády se začínal rýsovat na obzoru. V jeho tváři se na okamžik mihlo cosi mezi tichem a teskným hněvem. Pokynul kápovi, aby mu přinesl dalekohled, ale když ho sevřel do dlaní, neuviděl před sebou nepřítele — nýbrž vzpomínku, jak vystřiženou z hořkého vína jeho života.

La Rochelle. Rok Páně 1628.

Město padalo. Děla duněla, slaný vzduch mořského větru se mísil s pachem střelného prachu a hladu. Jean Louis byl tehdy ještě mladý, s očima plnými víry a kordem plným cti. Město, které bylo poslední baštou hugenotů, jeho domov, se vzdávalo katolickému králi.

Byl to konec dětství. Konec ideálů.

Nebylo divu, že po těchto událostech mladý de Souches zamířil tam, kde se hugenoti ještě mohli napít z číše svobody — ke švédské armádě. A právě tam poprvé spatřil Lennarta Torstensona.

Torstenson byl muž výřečný, s nohou chromou, ale duchem bystrým. Brzy mu svěřili velení a Jean Louis, tehdy ještě neokřesaný plukovník, pod jeho velením rozkvetl. Bojovali bok po boku — u Magdeburgu, u Breitenfeldu. Mluvili spolu francouzsky, švédsky i jazykem střelného prachu.

A pak — přišlo TO.

Byl to hloupý večer ve vojenském ležení. Pohádali se o rozmístění děl, o čest, o mapy — a především o ego. Torstenson ho veřejně zesměšnil před ostatními důstojníky.

A tak Jean Louis učinil to, co činí muž s kordem a hrdostí: vyzval ho na souboj.

Souboj, jenž byl zakázán. Nepovolený. Ale neodmítnutelný.

Stáli proti sobě na břehu Labe. První rána nepadla. Protože přišli dragouni — a de Souches se rázem ocitl v okovech.

Ráno už nebyl švédským plukovníkem.

„Vždy jsem věděl, že se ještě potkáme, Lennarte,“  zamumlal plukovník a upil vína z cínového poháru, zatímco z věže nad ním se ozýval zvon varující měšťany před hrozící bouří.

„Ale netušil jsem, že se znovu setkáme… přes hlavně děl.“

V tom okamžiku se rozrazily dveře strážnice.

„Plukovníku!“ vykřikl posel. „Přichází delegace — požadují kapitulaci města! Vedou ji muž v černém kabátě s knírem do špičky!“

Raduit sevřel kord u pasu.

„Pak je to skutečně on.“

A rytíř Dobromil, který to celé poslouchal zpoza závěsu, si jen zapsal do svého pivního deníku: „Plukovník se dnes díval do dálky a tvářil se jako básník, co mu upadla rýma.“

Epizoda III – Zbroj a sudlice aneb rytířův náborový pochod

Epizoda III – Zbroj a sudlice aneb rytířův náborový pochod

Brno bylo tiché, až podezřele tiché. Jen sem tam zapraskal povoz na dlažbě nebo se z krámu vyvalil pach kysaného zelí. Nad městem visel stín, nebe jakoby zadržovalo dech, i vlaštovky raději kroužily níž, jako by tušily, že se brzy bude lít olovo jiného druhu než z písařských kalamářů.

A do toho ticha vstoupil on .

Rytíř Dobromil Popletený.

Ne na koni. Kůň mu utekl. Na voze. Tahal ho oslík jménem Radim. V levé ruce nesl starý prapor z dob, kdy si spletl prasečí trh s vojenským srazem, v pravé držel šavli, kterou mu kdysi prodal cikán jako „zaručeně tureckou“ (pocházela z Kunovic a byla původně součástí divadelního rekvizitáře).

A přesto — když stanul u brněnské kašny, postavil se na sud od zelí a zvolal:

„ Lidé Brna! “

Nic.

Zopakoval:

„ Brňané, slyšte volání Špilberku! “

Kolem procházející ševcovský učeň si odplivl, ale zastavil se.

„Švéd je za vraty! Už zakládá oheň pod naším klášterem! Vykope zákopy k našim hradbám a vyhodí je do povětří! Ale my mu to nedovolíme, že ne?!“

Pekárna vedle otevřela okenici. Starý pekař zamžoural.

„Co ten popletenec zas chce?“

„Válku!“ zakřičel Dobromil hrdě. „A chléb pro vojáky! A pivo pro každého druhého! A slávu pro Brno!“

A pak udělal něco nečekaného.

Rozplakal se.

Bylo to směšné i dojemné zároveň. V očích měl dětskou upřímnost, a když vyprávěl, jak Torstenson  pije v Špalíčku pivo, jak si omylem přiznal k útoku a jak on, Dobromil, zachránil město jedním pivem a velkou lží, začali se lidé scházet.

Ne snad, že by mu uvěřili každý detail. Ale měli ho rádi. Pro jeho upřímnost. A možná i proto, že jim nikdo jiný nic neřekl. A protože to byl on , kdo první řekl nahlas, že je čas vzít sudlice do rukou.

Za dva dny jich bylo přes tisíc.

Měšťané. Krejčí, kováři, pradleny jim napichovaly peřiny na klacky, aby to vypadalo jako válečné praporce. Muži dostali staré mušketony, jiní jen vidle, štítky a halapartny z obecního skladu. Ve městě se šuškalo, že i lékárníkova kočka má přidělenou hlídku na věži .

Na Špilberku se zatím radili důstojníci. Plukovník de Souches hleděl z ochozu a nemohl uvěřit vlastním očím: měšťané, ti samí, co se ještě před týdnem hádali o cenu sýrů, teď stáli v řadě, hrudě vypjaté, oči divoké, zuby — většinou kompletní.

Vedle něj stál rytíř Dobromil a pokyvoval hlavou.

„Sire,“ oslovil ho pobočník, „kdo tyto lidi přivedl?“

„To je...“ odkašlal si de Souches, „...to je rytíř Dobromil. Nevěřil bych tomu, ale lidé ho... jaksi... následují.“

„I s tím oslem?“ „Především s tím oslem.“

4. května 1645 Generál Torstenson se utábořil na Starém Brně. Druhá část jeho vojska rozbila tábor mezi Brnem a Královým Polem. Vyjednávači byli vysláni, ale plukovník de Souches, možná ještě pod vlivem dávné křivdy, pronesl hlasité „Non!“

Švédové odpověděli: děla.

Začali kopat zákopy, obsadili kláštery, kostely, pivovary. Chtěli podkopat hradby a vyhodit je do vzduchu.

Ale netušili, že za nimi na těch hradbách, mezi vojáky, stojí i měšťané.

A mezi nimi — rytíř Dobromil , jehož helma byla naleštěná cibulí a meč stále ještě mírně ohnutý z posledního pádu do škarpy.

Ale stál. A bojoval.

Epizoda IV: Souchetův sen

Epizoda IV: Souchetův sen

Souchet, rozrušený vzpomínkami i setkáním s Torstensonem, dlouho nemohl usnout. Když se mu to nakonec podařilo, zdál se mu podivný sen.

Píše se Rok Páně 1645. On v čele obránců Brna čelí náporu švédských vojsk pod velením generála Torstensona. Město je na pokraji sil, zdi duní pod dělovými salvami, a zima – i když je květen – je ledovější než srdce švédského žoldáka.

V této beznadějné době se zjevuje rytíř Dobromil Popletený ze Ztracené Lhoty s mečem tupým jako vařeka, koněm alergickým na seno, a se strategií připomínající spíše tanec rozlité huspeniny než válečné umění. A přece… právě on by mohl být tím, kdo rozhodne o osudu Brna.

Jak zima zachránila Brno (nebo to byl omyl?)

Je chladné rána, kdy v květnu na Petrov padají sněhové vločky a husa pečená sama vyskakuje z pekáče zpět na větev. Rytíř Dobromil se rozhodl, že provede geniální lest. Chtěl předstírat příchod sibiřské zimy, aby Švédy přesvědčil, že se v Evropě zbláznilo počasí a že je čas se vrátit domů.

„Přinesu jim mráz do kostí!“ zvolal a vyběhl na hradby v dlouhém plášti, celý pomazán husím sádlem a posypán moukou. Na hlavě měl noční čepici své tety – zdobenou rampouchy, které si tam uměle přimrazil mokrou rukavicí a chladničkou vyrobenou z dřevěné bedýnky a čtyř slepic.

Švédové, kteří právě snídali u svých stanů čaj s rumem, když tu zahlédli rytíře běžícího po hradbách s cedulí „NEVSTUPOVAT – HROZÍ NÁLEDÍ“, propadli panice.

„Bože, oni mají polární zimu! A je květen!“ zvolal švédský seržant Andersson, známý meteorolog a kartograf ve výslužbě. „To je jasné znamení! Brno je chráněno nějakou severskou kletbou!“

Do hodiny bylo po obléhání. Švédové sbalili stany, děla, i švédské stoly, a ustoupili. Generál Torstenson si zapisuje do deníku:

„Prohráli jsme bitvu s počasím. A jedním moukou zasněženým šílencem.“

a místní kronikář dodává:

„Zachránil nás muž, jenž nerozeznal mouku od sněhu, ale měl srdce čisté a ledviny silné. Budiž navždy ctěn rytíř Dobromil Popletený – jediný, kdo přechytračil počasí i Švédy.“

A od té doby, vždy když v květnu v Brně padne sníh, říká se: „To se Dobromil opět vrátil.“

Souchet se v posteli zachvěl, probudil se z tohoto zvláštního snu, kde mrazivé květnové vločky zachraňovaly Brno, a pomalu si uvědomil, že i v těch nejtěžších chvílích může přijít nečekané řešení. A že rytíř Popletený, s veškerou svou nemotorností a bláznivostí, možná skutečně může být tím, kdo město zachrání.

S lehkým úsměvem na rtech a vírou v bláznivé hrdiny usnul znovu — tentokrát klidněji.

Epizoda V: Příprava na bitvu

Epizoda V: Příprava na bitvu

Po zjištění, že vyjednávání je marné, rozkázal generál Torstenson zaútočit a obsadit nejen Staré Brno, ale i kláštery, kostely a budovy kolem města. Švédové začali kopat hluboké zákopy, jimiž by se mohli dostat k hradbám, které chtěli podkopat a vyhodit do vzduchu. Pak zahájili dělovou palbu na Špilberk – vše však bez úspěchu.

V těchto napjatých dnech, kdy v ulicích Brna panoval neustálý rachot příprav a cinkot zbrojí, se opět připomněl rytíř Dobromil Popletený. Při pokusu pomoci s přenášením zásob do jednoho z domů v centru Brna, kde měl být zřízen improvizovaný lazaret, nešťastnou náhodou zakopl o vědro s hřebíky a snaže se udržet rovnováhu, zachytil se trámu podepírajícího šindelovou střechu.

Ozval se praskot, rázem se uvolnila celá střešní krytina, a než se kdo nadál, šindele sklouzly po střeše a zřítily se přímo do kuchyňského ohniště pod nimi. Plameny okamžitě vyšlehly, dým se vyvalil na ulici, a než kdo stihl popadnout dech, hořelo jako o posvícení. Dobromil, v hrůze nad tím, co způsobil, začal zmateně pobíhat kolem a volat „vodu, vodu!“, a když se mu do rukou dostalo vědro, statečně ho chrstl do plamenů – byť se nejprve dvakrát netrefil.

Plukovník Jean Louis Raduit de Souches, který byl nedaleko a přiběhl k požáru s dalšími vojáky, sice rytíře Dobromila pokáral pohledem, ale pak se zarazil. Pohlédl na doutnající trámy a pak zpět na trosky šindelů. „Messieurs,“ pronesl zamyšleně svým lámaným česko-francouzským jazykem, „možná ten váš popletený rytíř právě zachránil město.“

A tak se zrodilo rozhodnutí, které mělo zásadní význam: de Souches nařídil okamžitě strhnout všechny šindelové střechy v Brně a na půdy domů připravit soudky s vodou – aby město lépe odolalo zápalným střelám, které Švédové záhy skutečně začali používat.

Švédové útočili s mohutnou dělostřeleckou palbou a budováním podkopů, aby mohli vyhodit do vzduchu hradby, Brňané pod vedením de Souchese odráželi útoky, budovali protipodkopy a vystavěli novou terasu, která měla být další ochranou hradeb. A rytíř Dobromil? Ten se s vědrem v ruce stal neoficiálním správcem městských půd – a s hrdostí každé ráno kontroloval, zda je všechna voda připravena.

Epizoda VI: Začátek bojů – rytíř v akci

Epizoda VI: Začátek bojů – rytíř v akci

Byl vyhlášen zákaz prodeje dobytka bez souhlasu magistrátu, píce pro dobytek a koně byla vydávána na denní příděly. Ve městě se brzy začal projevovat nedostatek ledku, který je nutný k výrobě střelného prachu, a zásobování vázlo. Přesto se v Brně držel duch vzdoru – a v čele této zvláštní morální síly se, ač neúmyslně, ocitl rytíř Dobromil Popletený.

Jeho role v obraně města byla… řekněme, specifická . Přihlásil se do zásobovací jednotky, ale hned při prvním rozvozu přídělů koním se mu podařilo místo ovsa doručit do stájí pytle s ječmenem určeným k výrobě piva, což způsobilo krátkodobé pozdvižení mezi vojáky a dlouhodobou radost mezi měšťany. Jindy se při pokusu dopravit bečku vody na hradby skutálel i s vozíkem z mírného svahu a shodou náhod jí uhasil doutnající střechu jednoho z domů, kterou zasáhla švédská zápalná střela.

Jeho nejvýznamnější čin však přišel ve chvíli, kdy slyšel plukovníka de Souchese s povzdechem mluvit o tom, jak by bylo třeba posílit mužstvo. Dobromil na to reagoval po svém – vydal se do jezuitské koleje , kde sídlil rektor Martin Středa.

Tam se dveře rozletěly a Dobromil, celý zaprášený a s helmou nakřivo, zvolal: „Pánové učení! Město hoří, hradby se třesou – a vy tu sedíte nad knihami? Pojďte s námi! Máme víc sudů než mušket a víc srdce než střeliva!“

Studenti zprvu jen zvedli obočí nad tímto podivuhodným jezdcem, ale rektor Středa s úsměvem pokynul: „In vino veritas, rytíři – ale i v ohni se pozná pravda. Studenti, připravit k výcviku!“

A tak vznikla studentská setnina z jezuitské koleje pod velením měšťana Jana Staffa , kterou rektor osobně vycvičil. Studenti, ač různých národností, byli při pomoci obraně Brna jednotní. Brzy stanuli na hradbách po boku měšťanů – a Dobromil? Ten se k nim přidal, nosil jim náboje, občas i chléb, a jednou dokonce nedopatřením přinesl zcela celý oltářní ubrus jako obvaz pro raněného.

Problémy ale měli i Švédové – nedostatek potravin, vojenské neúspěchy. Další pokus Torstensona o vyjednávání byl opět neúspěšný. Brňané nechtěli nic slyšet o tom, že by se měli vzdát. Naopak – na výsměch Švédům na hradbách vyhrávala hudba a vlály prapory. Nato brněnští podnikli výpad do nepřátelského tábora a Švédy pěkně překvapili.

Dobromil při výpadu nesl standartu – omylem ji sice zapíchl do švédského sudu s kyselými okurkami, ale i to se prý počítá jako hrdinský čin.

Epizoda VII: Rytíř a tajná zpráva

Epizoda VII: Rytíř a tajná zpráva

V Brně vládne napětí. Švédové tlačí z východu, obráncům dochází střelný prach a zásoby – a hlavně trpělivost. V radničním sklepě se koná válečná porada, když dovnitř vpadne rytíř Dobromil Popletený, celý udýchaný, s čímsi zmačkaným v ruce.

„Našli jsme švédskou tajnou zprávu, zakopanou u jejich tábora!“ volá vítězoslavně.

„Výborně!“ zajásá velitel obrany, plukovník Souches. „Co je v ní napsáno?“

Rytíř rozloží zmuchlaný papír, rozlije při tom inkoust do cukřenky a slavnostně čte: „Krabí guláš v lomené boudě, tři páry bot a osm brambor.“

V místnosti nastane ticho. „To je nějaký kód,“ prohlásí doktor Vintr, učenec a znalec šifer. „Nebo nákupní seznam,“ namítne děkan z Petrova. „Nebo divadelní scénář!“ zavrčí Souches. „Kde je zbytek zprávy?“

Rytíř pokrčí rameny: „Byla to jediná část, co nezachvátil kozel. Měl hlad a smysl pro dramatické napětí.“

Přesto se porada rozhodne jednat. Věří, že slovo „lomená bouda“ označuje nějaké místo. Vysílají oddíl vojáků do staré dřevěné kolny za klášterním dvorcem, kde opravdu najdou švédského zvěda… schovaného v sudu na zelí. Ten pak zatčen a vyslýchán, promluví.

Díky tomu zjistí obránci přesný čas příštího útoku a dokáží ho odrazit. Švédové jsou odraženi se značnými ztrátami a torstensonovská morálka klesne pod bod vaření piva.

Když bylo po všem, velitel Souches pronesl slavnostní řeč:

„Díky rytíři Dobromilovi, jeho krabímu guláši a zakódovanému zelí, zůstalo Brno svobodné. Ať žije popletenost vedená dobrým úmyslem!“

Rytíř si pak dlouho myslel, že vlastně nikdo nikdy tu zprávu nerozluštil. A měl pravdu. Opravdová šifra byla ukrytá v jiném dopise, který použil jako záložku do kuchařky.

Ale to už je jiný příběh…

Epizoda VIII: Torstensonův plán

Epizoda VIII: Torstensonův plán

„S tou myší dírou, budu hotov do tří dnů. A tu starou holou studenou kuchyni, tu dobudu nejpozději do jednoho týdne!" bouchl tehdy Torstenson rezolutně pěstí do stolu. „Dírou“ myslel samotné město, a „studenou kuchyní“ hrad Špilberk.

Předpoklad švédského vojevůdce, že Brno do tří dnů padne, se však nevyplnil. Obránci se nezalekli dělostřeleckého bombardování a kladli Švédům tuhý a vytrvalý odpor. Zásluhu na tom měl i rytíř Dobromil Popletený, který – ač stále s helmou naopak – neúnavně pobíhal po hradbách a ulicích, nosil raněným studenou vodu a zdravým horký guláš, zaměňoval střelný prach s moukou, ale především: svou bezprostřední prostotou a neochvějnou vírou ve vítězství dodával obráncům nečekanou sílu .

„Nebojte se, přátelé,“ volával, „když mě neskolil pád z radniční věže, pak Švédi nemají šanci!“

Jednoho odpoledne, když byl vyslán s poselstvím ke strážím na Špilberku, Dobromil uprostřed cesty zahlédl podezřelou postavu – vysokou, stroze oděnou, pod pláštěm se mu blýskala jezdecká šavle – jak si s několika muži razí cestu nenápadnou stezkou směrem k pevnosti . Připlížil se blíž a zaslechl několik švédských slov, mezi nimi i známé jméno: Torstenson.

Rytíř vytřeštil oči. To je přece sám generál! A ten krok... nezaměnitelně arogantní!

Dobromil v tu chvíli zapomněl na únavu, zakopl jen třikrát a rozběhl se zpět k de Souchesovi. „Pane plukovníku!“ lapal po dechu. „Torstenson si to štráduje rovnou k veliteli Špilberka! Buď mu jde nabídnout poklad... nebo podraz!“

De Souches zpozorněl. „Ogilvy… ten zrádce nebude. Ale Torstenson je liška! Okamžitě k němu vyšlu posla.“

A skutečně – Torstenson, jenž začínal ztrácet rozvahu , se opět pokusil o vyjednávání. Pochopil však, že vyjednávat s de Souchesem nemá smysl, proto to zkusil s velitelem Špilberka, Jiřím Ogilvym. Tento pokus o vyjednávání ale de Souches, díky Dobromilovu bystrému oku a nohám rychlým jako opilé husy, včas překazil.

Torstenson už nevěděl, co by. Když vyjednávání s Brňany skončilo fiaskem a obránci mu na hradbách ještě k tomu vyhrávali na posměch písničky, rozhodl se, že město dobude tak, jak se to v té době dělávalo – zákopy, podkopy a střelný prach.

Jeho vojáci začali kopat klikaté chodby směrem k hradbám i ke Špilberku. V těchto podzemních tunelech chtěli položit sudy s prachem, odpálit je a vyhodit kusy opevnění do vzduchu, aby se jim lépe útočilo. Práce jim šla od ruky, hornina nebyla tvrdá a během několika dní už byly nálože připravené k odpálení.

Jenže pak přišel on – rytíř Dobromil Popletený. Jak už bývalo jeho zvykem, spletl si večerní výpravu za sudem zelí s důležitou průzkumnou misí, vlezl do jednoho ze zákopů a v domnění, že jde o sklepní chodbu, se vesele vydal švédským směrem. Když pak zakopl o lucernu, máchl šavlí (aby zahnal kocoura, kterého si spletl s plamenem pekelným) a shodil výdřevu, část zákopu se zřítila a švédská práce přišla vniveč.

Dobromil se s řevem vrátil zpátky do města, kde ho už chtěli potrestat za narušení zásobovacího koridoru, ale když plukovník de Souches slyšel jeho zmatený popis „černé díry plné sudů a páchnoucí slivovice“, zarazil se.

„I když z toho půlka nedává smysl a druhá zní jako sen opilce, má to v sobě jiskru pravdy,“ přikývl nakonec a poslal muže, aby místo prozkoumali. A skutečně – narazili na švédské podkopy a okamžitě začali kopat protipodkopy, aby hradby uchránili.

Krátce poté Švédové odpálili několik náloží. Jeden bastion se zřítil, druhý vzplál, ale obráncům se podařilo oheň uhasit. Dobromil u hašení samozřejmě asistoval, byť kbelík vody nešťastnou náhodou vylil do kalhot jednomu z velitelů.

Ale to nikomu nevadilo. Naopak – mezi obránci se začalo povídat, že rytíř Dobromil sice nic neudělá správně, ale když se objeví, většinou tím zachrání situaci.

Špilberk i město držely dál.

Epizoda IX: Posily na dohled

Epizoda IX: Posily na dohled

Bitva se táhla už týdny a obě strany byly unavené jako sedlák po dožínkách. Brňané i Švédové měli plné zuby dýmu, bahna a neustálého rámusu z děl. Ale vzdát se? To ani jeden tábor neměl v úmyslu. Oběma také dorazily povzbudivé zvěsti – de Souches se dozvěděl, že císařská pomoc je prý na cestě, a Švédové si slibovali posilu od sedmihradského vojska, které se mělo valit směrem od Hodonína. Kdo ale dojde dřív, to zůstávalo ve hvězdách.

Mezitím se obránci města nehodlali jen pasivně krčit za zdmi. Ba naopak – čím déle se bojovalo, tím víc se v nich rozhořívala chuť po vítězství. Dobromil v tom sehrál svou roli – sice častěji padal než bojoval, ale právě tím, že nedopatřením rozsedl švédský buben, zkazil jim jedno noční dorozumívání, což Brňané využili k úspěšnému přepadu.

Brňané útočili, ničili švédské zákopy, rozbíjeli dřevěné lešení a podkopy a kde mohli, tam škodili. „Na zítřek připravíme výpad!“ zvolal de Souches s mečem v ruce. A když to Dobromil slyšel, přiběhl v domnění, že se chystá ples. Naštěstí měl na hlavě přilbici obráceně, takže místo do tanečního sálu vběhl rovnou do švédského zákopu – a tím začal jeden z nejúspěšnějších útoků obránců.

Podařilo se zapálit švédské dřevěné konstrukce, pažení v zákopech a další jejich stavby. Oheň vyšlehl vysoko a Švédové zmatkovali jako slepice v bouři. Stavby, které pak dlouhé čtyři týdny pracně opravovali, už nikdy nedosáhly původní kvality – některé se hroutily, jiné se vznítily při prvním výstřelu.

Ale ani to Švédy nezlomilo. Stále kopali nové zákopy, stříleli, až se prach usazoval na listech stromů, a neúnavně budovali další hliněné opevnění, doufajíce, že konečně prorazí městské hradby. Jenže Brno se drželo. A kde selhával meč či prach, tam nastoupila jedna neřízená rytířská střela – Dobromil Popletený.

Torstenson si byl svým vítězstvím natolik jistý, že se začal chovat, jako by Brno už bylo jeho letní sídlo. O tom, že by snad obleženým mohla přijít na pomoc nějaká císařská posila, si myslel asi tolik jako o možnosti, že by jeho boty samy od sebe začaly zpívat. Prostě nemožné!

Jenže v noci 26. června, když Švédové klidně chrápali v místech, kde dnes voní chmel ve starobrněnském pivovaru, vtrhlo na ně ze zálohy asi 600 až 800 císařských vojáků pod velením jednoho čiperného plukovníka jménem Pachoy. Útok byl tak překvapivý, že se Švédové domnívali, že na ně padla celá císařská armáda. A jak už to bývá – když si člověk myslí, že na něj běží celý svět, raději se otočí a utíká, co mu nohy stačí. A to taky udělali – bez boje a s větším hlukem, než vydá smečka koček zavřená v kostele.

Císařští dorazili až na Špilberk jako vítaná návštěva bez ztráty jediného muže. A s nimi přišla i radost v podobě několika stovek jezdců vedených hrabětem z Vrbna. Tito elegáni nejenže projeli branou v plném klusu, až z toho spadla jednomu z brněnských pekařů kabela s koláči, ale hlavně přivezli to nejcennější, co v tu chvíli mohli – asi 3,5 tuny střelného prachu.

Dobromil, který celou tu scénu sledoval z hradní bašty, nadšeně mával kloboukem a křičel: „To je ale fičák! Tohle už vyhrajeme!“ Jen mu u toho vypadl z rukávu křesací kámen, kterým nešťastnou náhodou odpálil menší záblesk nad hradbami. Naštěstí to tentokrát způsobil pouze radost a jásot, protože si všichni mysleli, že jde o slavnostní ohňostroj na počest posily.

Ovšem jak už to tak chodí – kde je více lidí, tam je i větší hlad. A tak se zároveň s příchodem jezdců zvětšily potíže se zásobováním. Obilí ubývalo, zelí kyslo podezřele rychle a dobytek už začínal mít jména, což nikdy nevěstí nic dobrého. Ale přesto – v Brně opět zavládl nový duch odhodlání. A to hlavně díky tomu, že i generál de Souches konečně začal věřit, že tohle obléhání přece jen nemusí skončit švédským banketem na radnici.

Když si Torstenson konečně přiznal, že Brno nebude tak snadným soustem, jak původně doufal, nasadil výraz zamračeného kartografa a začal přemýšlet, kde udělal chybu. A protože mu přemýšlení příliš nešlo, poručil svým mužům, aby okolo města vybudovali pořádné vnější obranné pásmo – kdyby už nešlo dobýt Brno silou, tak ať aspoň nikdo neuteče a neudělá z něj legraci v císařských novinách.

Švédové se tedy pustili do kopání zákopů, jakoby šlo o soutěž v zahrádkářském svazu. Zákopy byly hluboké, pro střelce jako dělané, a před nimi se tyčila náspová hráz, namířená směrem k městu – zcela logicky, protože z druhé strany je zajímalo nanejvýš, kde bude oběd. Místy val doplnili palisádami a výztuhami z fošen a trámů, které měly sloužit k ochraně i ke strašení – přece jen, máloco vypadá hrozivěji než dřevěná střílna s rozzlobeným Švédem za ní.

Na vyvýšených místech pak vyrostly reduty – polní pevnůstky, jakési dřevěné hrady pro dospělé, kde se střídali vojáci ve službě. Některé byly obsazeny jen střelci, jiné hřměly i děly, a všechny měly jedno společné – z každé byla dobrá viditelnost na město a ještě lepší výhled na případné problémy.

A aby toho nebylo málo, v místech, kde by se mohla přiřítit císařská jízda, poházeli Švédové do trávy železné ježky. Tyhle bodlinaté potvory, ač neměly oči ani uši, dovedly zastavit koně raz dva – nebo alespoň udělat jejich jezdcům den o dost horší.

Dobromil, který právě tudy přenášel sud s pepřem (měl ho původně donést kuchaři, ale třikrát zabloudil), na jednoho takového ježka šlápl. Jeho výkřik byl tak srdcervoucí, že se z reduty na kopci sletěli hned tři švédští pozorovatelé v domnění, že začal útok. Když pak uviděli Dobromila, jak se snaží s bodcem v botě tančit cosi mezi kozáčkem a bolestnou tarantellou, v rozpacích se vrátili na svá stanoviště. Dobromil mezitím dokulhal zpět ke Špilberku a vysvětlil de Souchesovi, že „ti Švédi asi chystají něco moc nepříjemného, protože tohle není žádná taneční škola, ale zubatá past na všechno živé“.

A tak zatímco Švédové tvrdili, že budují obranu, Brňané si čím dál víc říkali, že takový protivník je možná silný, ale rozhodně ne neporazitelný. Zvlášť když na jejich straně stál rytíř, který zvládl i železného ježka.

Epizoda X: I příroda brání Brno

Epizoda X: I příroda brání Brno

Dne 11. července rozbalil generál Torstenson zprávu, která mu měla zvednout náladu. A taky že ano – podle ní byly z Uher skutečně vyslány slíbené posily, v čele s Jiřím I. Rákoczym, a to nikoliv s holýma rukama. Nesli s sebou pořádná děla, hromady střelného prachu a sebevědomí veliké jako Dunaj.

Torstenson se rozjasnil jako slunce po bouřce, pleskl se nadšeně do stehna a zvolal cosi severského, co znamenalo „Chlapi, jdeme na to!“ Jeho vojáci, kteří se zrovna tvářili jako zmoklé slepice, protože jim večeře shořela v polní kuchyni, se trochu narovnali a dali se znovu do boje.

A tak 14. července zaznamenali první větší úspěch za dlouhou dobu – podařilo se jim proniknout až do části rozstřílené bašty na Špilberku. Odtud mávali šavlemi a křičeli vítězná hesla, dokud si nevšimli, že dál už cesta nevede. Brňané je totiž čekali za každým rohem a jejich odpor byl jako kámen: tvrdý, neústupný a neochotný diskutovat.

A jako by nestačilo, že se Švédům nedařilo, zakabonila se i obloha. Příroda se rozhodla, že se přidá na stranu obránců, a seslala na švédské zákopy takovou průtrž, že se z nich rázem staly kanály, a ne zrovna kanalizací vyčištěné. Bláto, písek a voda zanesly zákopy, jakoby se matička země snažila Švédům decentně naznačit, že tudy cesta nevede. Dokonce se říká, že někteří vojáci, kteří neuměli plavat, skončili svou pouť bublinou v kaluži.

A v tomto chaosu, kdo jiný než Dobromil? Ten se v dešti pokusil s několika pytli slámy „pomoci sušit střelný prach“. Bohužel si spletl sud s moukou se sudem s prachem a málem z něj udělal buďto koblihy, nebo ohnivou kouli – dodnes není jisté co. Každopádně jej zachránil jeden přítomný jezuita výkřikem: „Proboha, tohle není snídaně, ale výbuch čekající na omyl!“

Na druhé straně, posily císařských se také neválely doma u kamen. Tu a tam se objevily nové oddíly, které skrz nepřátelské linie pronikly do města a vnesly mezi obránce nový elán – nejen v podobě zásob, ale i nových písní, vtipů a oblíbeného pokřiku: „Brno drží, a držet bude!“

A tak se obléhání protahovalo. Švédům přibývaly vrásky, Brňanům odhodlání – a Dobromil dál neúnavně a nemotorně přispíval k obraně města. Jen mu už raději nikdo nesvěřoval střelný prach.

Generál Torstenson, toho času již více vinař než vojevůdce, si během obléhání Brna začal hojně dopřávat všeho, co měl rád: červeného vína a pořádných krvavých steaků z místních krav, které jeho vojáci zabavovali s takovou vervou, že se v městě začalo mluvit o švédském dobytčím bankrotu. Jenže, jak už to tak bývá, tělo má své limity – Torstenson brzy onemocněl dnou, což jej donutilo trávit více času v leže než v boji, nohou obloženou studenými obklady a čelem oroseným bolestí i vínem.

Velení tak častěji přebíral generál Kaspar Mortaigne, který se rozhodl zkusit starou dobrou taktiku: slova místo střelného prachu. Znovu se tedy obrátil na obránce s nabídkou vyjednávání – ale marně. Brňané byli neoblomní a podle všeho už na švédské návrhy neměli ani trpělivost, ani zájem, zvlášť když Dobromil v převleku za trhovkyni zachytil švédského posla s návrhem kapitulace a omylem mu prodal místo květin svazek kopřiv, přičemž mu k tomu popřál „horký den“.

Situace se ale brzy změnila. Dne 19. července se z dáli ozval dusot – a nebyla to žádná přehlídka. K městu dorazil mladý Jiří Rákoczy, obklopený třemi tisíci německými pěšáky, třemi tisíci uherskými hajduky a čtyřmi tisíci sedmihradskými jezdci. Mnoho nohou, mnoho zbraní – a ještě víc hladových žaludků.

Naštěstí pro Brňany celé tohle vojsko nezůstalo jako nečekaná sousedská návštěva bez pozvání. Část se vrátila do tábora u Lednice, a zbytek svěřil Rákoczy veliteli jménem Gábor Bákoš, který měl asi podobnou radost, jako když vám někdo svěří tři stovky ovcí v rozvodněném chlívku.

Počet obléhatelů tím ovšem vyskočil na ohromujících 28 000 hlav, a to už se v táboře začalo vážně tlačit. Vojsko bylo jako kobylka – všechno sežralo, ale moc toho nepřineslo. Lehká jízda, byť statečná, byla při obléhání města víceméně k ničemu, a tak seděli jezdci smutně na koních a hleděli na hradby, které ne a ne spadnout.

Přesto čerstvé síly a hlavně plné žoky zásob dodaly Švédům nový dech – a s tím i novou zuřivost. Z Olomouce přitáhli dvě obří děla, tak veliká, že jim museli dát jména. Jedno se jmenovalo „Kočka“ a druhé „Myš“, což Dobromil komentoval slovy: „No, jestli se tahle kočka rozeběhne, bude z toho pěkná micka!“

A tak opět začalo rachocení, hřmění a výbuchy. Švédské dělové salvy bičovaly brněnské hradby bez přestání. V táboře se sice dál šlapalo v blátě, hádalo o příděly a spalo po boku krav, ale obléhání se znovu rozjelo na plné obrátky. A Dobromil? Ten se vetřel do švédského tábora jako falešný lazebník a natřel dělo „Kočka“ husím sádlem – s tím, že to „mazání proti dřevěné třísce“. Což sice dělu nijak neublížilo, ale několik Švédů na něj pak omylem usmažilo cibuli.

Epizoda XI: Dobromil a zákeřná furketa aneb vojenský výcvik na vlastní nebezpečí

Epizoda XI: Dobromil a zákeřná furketa aneb vojenský výcvik na vlastní nebezpečí

Dobromil se mezitím, v jakémsi záchvatu vojenského nadšení, pustil do inventury ukořistěných švédských zbraní. Vzal si k tomu hned několik přítomných důstojníků, kteří sice měli výcvik, ale zjevně postrádali pud sebezáchovy, neboť mu ochotně asistovali.

„Tak, pánové!“ zvolal Dobromil, držící v jedné ruce muškety a ve druhé nejasnou představu, jak s nimi zacházet. „Toto zde je mušketa. Dlouhá, těžká a poměrně nebezpečná. Především pro toho, kdo ji drží špatně.“

Mušketa byla kus železa tak těžký, že když ji Dobromil zvedl, narazil hlavní do stropního trámu a z chmýří doutnáku vyšlehl plamínek, který okamžitě sežehl jeden z důstojnických peříčkových klobouků. „To bylo jen demonstrační zapálení!“ vyhrkl Dobromil a klobouk zalehl.

„Tady máme furketu,“ pokračoval, zjevně si myslíc, že drží jakýsi neznámý druh hudebního nástroje. „Podpěra, bez které by si střelec vystřelil leda tak kýlu. Hlavně nepouštět – má to tendenci klouzat do příkopu, jak se přesvědčil pan poručík tady, když jí včera sestřelil vlastní kaňonky.“

Pak vzal do rukou arkebuzu, zbraň kratší a lehčí. „Arkebuza, pánové! Dělo s hákem. Vhodná na rychlé akce a nečekané výstřely. Jako například tento!“ pronesl – a omylem stiskl spoušť. Z hlavně vyletěl dým, ozval se rachot a kulka vyrazila okno v městské strážnici. Z venku se ozvalo klení a zvuk tříštící se keramiky. „Zřejmě jsem trefil kastról… nebo kuchaře.“

Prachovnici si Dobromil prohlížel s až podezřelou něhou. „Tato krasavice je z hovězího rohu! Praktická, lehká, a když ji omylem pustíte do ohně, tak...“ Nestihl domluvit – prachovnice totiž zůstala viset příliš blízko lucerny a ozvala se tlumená rána. Naštěstí šlo jen o kouř a popel, ale dva důstojníci raději zalezli pod stůl.

„Teď kyrysníci!“ zvolal Dobromil a zvedl masivní plátový kyrys. „Zbroj od hlavy po kolena, váha přiměřená – tedy pokud máte koně nebo silné koleno. Chrání i proti střelbě. Teoreticky.“ Když si kyrys navlékl, zády vrazil do sloupu, zakymácel se a jako železná socha padl dozadu. Trvalo tři muže a půlku sochařského úsilí, než ho z brnění vysoukali zpět na nohy.

„Tady máme palaš, zbraň na sek i bod!“ pokračoval s nadšením, mávajíc mečem tak prudce, že jednomu z důstojníků sfoukl knír. „S tímto se bojuje elegantně! A nebo si otevřete konzervu...“

Nakonec se Dobromil dostal k arkebuzírům a jejich výstroji. „Jen přilba a přední plát. Ušetří vám to záda, ale ne dobrý vkus. Puška, pistole, boční zbraň – ideální pro toho, kdo má čtyři ruce.“

Když bylo po „přednášce“, zanechal Dobromil výkladového pultu, spokojen s tím, jak zvedl morálku... a částečně i prach ve skladišti. Jeden z důstojníků se opatrně zeptal: „Pane Dobromile, zítra budeme pokračovat výkladem o dělostřelectvu?“

Dobromil se zamyslel, potěžkal prázdnou prachovnici a s úsměvem odvětil: „Pouze pokud mi dovolíte napřed vyvětrat.“

Epizoda XII: Koňské steaky a střelný prach aneb Brno se nevzdává

Epizoda XII: Koňské steaky a střelný prach aneb Brno se nevzdává

Situace v Brně začínala být zoufalá. Zásoby mizely rychleji než dobrá nálada u snídaně — a to už něco znamená. Místní kuchyně začala servírovat koninu v takové rozmanitosti, že by se i mistr kuchař musel pochlapit: koně na pepři, koně na víně, koně s knedlíkem… A když došla omáčka, začali si obránci představovat, že je tam aspoň trochu.

Ale nešlo jen o žaludky — i švédské dělové rány otřásaly městem a hlavně Špilberkem. Jedna z posledních ran zcela rozmetala dřevěnou baštu. A jakoby to nestačilo, zásoby střelného prachu klesly tak nízko, že si dělostřelci začali místo nábojů přihazovat kameny, sudlice, nebo sekery. Granáty byly šetřeny pro výjimečné chvíle — například až by se Torstenson osobně objevil před branami s buchtou míru.

Velitel de Souches se ale nedal zaskočit. Když život dává citróny, udělej z nich výpad. A tak se 30. července zorganizovala další malá brněnská msta: několik jednotek se vydalo ven, aby Švédům připomněli, že oheň není jen v kamnech. Zapálili jim střílny, poškodili zákopy, odpálili pár min a zničili dřevěná opevnění tak účinně, že se Švédové vrátili ke stanům o poznání tišší. Brňané přitom přišli jen o pár mužů – a jednu vařečku, kterou Dobromil při útoku zapomněl v ohništi.

Dobromil mimochodem po výpadu tvrdil, že dokázal za nepřátelskou linií ukořistit důležité informace. Ve skutečnosti tam zabloudil při hledání latríny, ale podařilo se mu šlápnout na švédskou polní mapu a rozmáznout ji blátem natolik, že Švédové pak místo k Petrově zamířili k brněnskému pivovaru.

Naděje však svitla 8. srpna, kdy do města vjel zástup pěšáků, tentokrát ne proto, že by šli prosit o polévku, ale protože přivezli 200 kilo síry – ten žlutý poklad, který spolu s uhlím a ledkem tvoří černý prach. Z této zásilky se dalo vyrobit až dvě tuny střeliviny, což už bylo něco, co mohlo Švédům způsobit nejen bolesti hlavy, ale i jisté problémy s usínáním.

Brno sice hladovělo, ale nevzdávalo se. A Dobromil… ten právě zkoušel, jestli by se dal střelný prach zapálit pomocí lupu. Když mu ho pak někdo konečně sebral, tvrdil, že stejně radši věří v sílu kopřivové polévky a dobré nálady.

Epizoda XIII: Poslední karta Torstensonova – aneb když i svatá Marie fandí Brnu

Epizoda XIII: Poslední karta Torstensonova – aneb když i svatá Marie fandí Brnu

Zatímco v Brně se dál vařila polévka z koňských kopyt a Dobromil si po večerech skládal žalostné písně o nedostatku šunky, za hradbami se začalo schylovat k něčemu vážnému. Švédský generál Torstenson se totiž dozvěděl, že jeho spojenec Rákoczy má najednou chuť na diplomacii místo války a že se chystá na jednání s císařem. A to se ví — když přítel začne mluvit o míru, je nejvyšší čas vyložit poslední trumf.

A tak se Torstenson rozhodl pro generální útok. Vybral si k tomu 15. srpen — svátek Nanebevzetí Panny Marie. Buď doufal, že mu svatá dá požehnání, nebo jen chtěl být poetický. Každopádně už 13. srpna začali Švédové s přípravami jako při vánočním pečení: rozbalili děla, moždíře, postavili pár pěkných baterií a všechno zamířili na Petrov, jako by tam sídlil sám čert.

De Souches však nelenil. Jestli Švédové stavěli kanóny, on stavěl palisády, sruby a překážky tak rychle, že Dobromil navrhl přejmenovat Brno na "Opevněná dřevěná žížala". V noci před útokem vytáhli Švédové pěchotu ze všech děr, co měli – zákopy, podkopy, možná i z kuchyně – a v pět ráno 15. srpna zahájili palbu. A že stříleli vydatně! Kanóny rachotily do čtvrté odpolední, a město jen sténalo. Ale nevzdávalo se. Brno totiž mělo nejen hradby, ale i srdce – a to bilo hlasitě.

Útok měl být veden ze dvou míst. Na hlavním směru však Švédy přivítaly granáty tak vřele, že se divili, proč je ještě někdo zdraví. Zastavili se na barikádě z trosek a prachu. Ve druhém průlomu se pro změnu proslavili studenti, kteří prý stříleli s takovou přesností, že i starý myslivec by zbledl závistí. V obou případech museli útočníci ustoupit, a nejspíš i s omluvou.

Ale Torstenson se nevzdával. V pět odpoledne to zkusil znovu – a to hned na šesti místech! Petrov, Židovská brána, jezuitská kolej, svatý Tomáš, Špilberk a krytá cesta – všechno najednou. Některým jeho oddílům se dokonce podařilo proniknout do města, jenže to byla chyba. Tam už na ně čekaly pasti, léčky, a hlavně zuřiví obránci, co házeli nejen kamení, ale i všechno, co nebylo přibité. Jeden voják tvrdil, že ho trefil městský džbán i s posledním douškem vína.

Brňané je vždy zahnali zpátky ven, a to hned třikrát za dvě hodiny. Město se drželo jako klíště, ale ne ledajaké – tohle mělo palbu, odvahu a pátera Martina Středu, který ve zbroji pobíhal po hradbách a křičel: „Kdo brání Brno, brání celou Moravu!“

Dobromil tvrdil, že slyšel i: „A kdo brání kuchyň, brání i poslední polévku!“  – ale to nejspíš přidal sám.

Sám plukovník Jean-Louis Raduit de Souches , milovník sudů s prachem i vínem, velel tentokrát osobně na Petrově. A nebyl to žádný „velitelský turismus“ — kde bouchlo, tam byl. Když se někde Švédové příliš rozparádili, hned tam byl de Souches, v lesklé zbroji, s šavlí v ruce a proslovem na rtech. Dobromil tvrdil, že se dokonce jednou spletl a místo rozkazu zvolal latinsky „Kdo nemá snídani, ať se přihlásí!“, což způsobil zmatek hlavně mezi italskými žoldnéři.

Na strategických místech stály připravené jízdní zálohy vedené hrabaty z Vrbna a Bubna. (Dobromil tomu říkal „Buben a Vrbno: koncert pro kulomet a koně.“)

U svatého Tomáše  však šlo do tuhého. Tam bojovali ti nejlepší z obou stran – veteráni, profesionálové, i ti, kteří jen doufali, že po bitvě najdou alespoň ztracenou botu. Švédové zde prorazili obranu, vyšplhali po žebřících až na hradby a málem se jim podařilo proskočit až do města. Městská obrana couvala, už se zdálo, že vše padne... když tu se jako zjevení objevili dragouni! Na koních, s meči, a s výrazy ve tvářích, které naznačovaly, že tohle je poslední možnost, jak si zasloužit večeři. A tak Švédy zatlačili zpět dolů, zpět do příkopů, zpět do reality.

Současně zuřil boj i na Špilberku , kde se činil podplukovník Ogilvy . Podle Dobromila bojoval s takovou vervou, že mu během souboje odlétla paruka, zachytila se na švédském bodáku, a vojáci na chvíli přerušili boj, protože se všichni snažili pochopit, kdo právě komu usekl hlavu.

Večer toho dne bylo jasné: generální útok selhal . Torstenson, unavený, dnavý a zřejmě i podrážděný absencí slušného sýra, požádal o příměří, aby mohl odnést padlé a raněné. Ale de Souches byl opatrný. Noc se blížila a on správně tušil, že se v tmě dá skrývat víc než jen smutek — třeba léčka . A tak odmítl.

Ráno 16. srpna dostali Švédové jen dvě hodiny . Během nich Brňané s překvapivou elegancí vydali těla padlých švédských důstojníků — čistá, oblečená do nových rubášů, uložená v naleštěných rakvích. Mnozí Švédové prý slzu uronili — z dojetí, ponížení nebo obojího. Ale hlavně pochopili, že město na tom zjevně není tak špatně , když si může dovolit posílat nepřítelům padlé v gala úpravě.

Švédská uraženost se proměnila v poslední vztek. Odpoledne vyhodili do povětří podkop pod vnitřním srubem hradu a podnikli ještě jeden útok. Ale i ten skončil jako všechny předchozí – v prachu, kouři a s brněnským výsměchem . Pak už bylo ticho.

A pak přišla rána ne vojenská, ale politická. Do švédského tábora dorazila zpráva, že Rákoczy podepsal mír s císařem . To bylo, jako když se vám kamarád na poslední chvíli omluví z hospody. Sedmihradské jednotky začaly balit a Torstenson konečně pochopil, že víc už z Brna nevymlátí. Ani sílou, ani lstí, ani dobrou stravou (která mu mimochodem způsobila onu legendární dnu ).

A tak, po 114 dnech , 28 tisících  Švédech a pár stech  houževnatých obráncích, se obléhání Brna skončilo .

Brno zůstalo. Hrdé, očouzené, ale neporazitelné.

Epizoda XIV: Zvony o jedenácté

Epizoda XIV: Zvony o jedenácté

Dobromil, jak už bylo jeho zvykem, se při vyprávění u džbánu piva nikdy nespokojil s prostou pravdou. Vše muselo mít patřičnou šťávu, dramatický oblouk a – pokud možno – i lehce absurdní hrdinský moment. A tak, jakmile dozněly poslední výstřely a Švédové se začali balit k odchodu, vydal se do brněnských šenků, kde za pivo druhých šířil svou verzi pravdy .

Podle něj trvalo obléhání ne sto čtrnáct dní, ale „ déle než čtyři roční období a tři neděle “. Švédové byli prý už tak zoufalí, že občas prosili obránce o trochu zelí nebo recept na tvarůžky. Brňané se však nedali. A když 15. srpna oznámil Torstenson před svým štábem slavný výrok:

„Jestli to město nepadne do poledne, balíme vercajk a jdeme domů!“ …začalo se prý dít něco vpravdě nevídaného.

Dobromil tvrdil, že se zpráva o tomto časovém ultimátu donesla skrze brněnskou kanalizaci až do města. (Odkud se tam vzala kanalizace, to už nevysvětlil.) A zatímco Švédové tlačili na brány a obránci se drželi jen silou poslední kůrky chleba a pýchy, zrodil se v hlavách měšťanů plán tak ďábelsky chytrý, že by se za něj nemusel stydět ani kocour v botách.

„ A tak jsme to poledne prostě odzvonili o hodinu dřív! “ říkal Dobromil teatrálně. „Zatímco švédská vřava hučela kolem hradeb, zatímco granáty lítaly, začaly zvony na Petrově bít... A bijí tak dodnes – poledne o jedenácté !“

Publikum v hospodě pokaždé ztichlo. Někteří se klaněli, jiní se křižovali. A Dobromil, s tváří zasněně ponořenou v pěně svého krýglu, vždy dodal: „To já osobně navrhl ten časový trik. A taky jsem tenkrát držel zvoníka za nohu, aby neomdlel při zvonění.“

A protože se legenda líbila a pamětníci už byli většinou hluší, rozšířila se rychlostí sudového ohně. Zanedlouho už děti ve škole psaly slohovky o předčasném poledni , a kronikáři, unavení skutečností, raději opsali Dobromilovu verzi. A zvony na Petrově skutečně každý den odbíjely poledne už v jedenáct  — na památku onoho hrdého a trochu podvodnického vítězství .

A Brno? To si tuto historku ponechalo. Protože není důležité, jak to bylo. Důležité je, že to bylo brněnské .

Epizoda poslední: Dobromil se vrací do Ztracené Lhoty &amp;amp;amp;amp;nbsp; (aneb Jak rytíř popletený došel slávy, i když po cestě trochu zabloudil)

Epizoda poslední: Dobromil se vrací do Ztracené Lhoty   (aneb Jak rytíř popletený došel slávy, i když po cestě trochu zabloudil)

A tak skončilo velké obléhání Brna. Město bylo sice zubožené, ale nepokořené – jako vousatá kočka po boji s bernardýnem. A v srdci každého obránce hořel plamínek hrdosti, že stál tam, kde šlo o všechno. Dokonce i v srdci Dobromila, rytíře poplety, kterého do války zcela nechtěně přivál vítr dějin a částečně i špatně přečtený dopis z vojenské kanceláře.

Brno slavilo, zvony zvonily (již tradičně v jedenáct), trhy opět voněly cibulí, a lidé si začali oprašovat své staré kabáty, aby v nich mohli jít za císařskou odměnou. Ale Dobromil — ten se rozhodl vrátit tam, kde to všechno začalo. Do Ztracené Lhoty .

Jeho návrat byl zpočátku grandiózní. Vysloužilý rytíř si vyrobil z oprýskané zbroje slavnostní brnění (dosednutí bylo ale i tak problematické), přivázal si k helmici kohoutí péro a do pochvy zasunul místo meče dlouhou lžíci z polní kuchyně, kterou zachránil před granátem i kuchařem. Do Lhoty vjel hrdě, na staré klisně jménem Tlachanda, která už ovšem víc couvala než šla vpřed.

Obyvatelé Ztracené Lhoty nejprve ztuhli. Dobromila naposledy viděli odjíždět ve zbroji dozadu nasazené a s brašnou, ve které měl místo zbraní pytlík mouky a podomácku kvašené zelí. Teď se vrátil – vyprávějící, bujarý, a poněkud vyčpělý od vojenského guláše.

Večerem se rozezněla místní krčma a Dobromil začal vyprávět. A že měl co!

Vyprávěl, jak osobně vedl odvážný výpad proti švédskému zásobovacímu konvoji (v realitě to byla švédská polní pekárna, do které vběhl omylem při hledání latríny), jak zachránil granátem ohroženého děkana (který tam ve skutečnosti vůbec nebyl), a jak se prý jako jediný nebál Torstensona, ba co víc – při slavné události s předčasným polednem prý on sám  navrhl, aby se zvony rozezvučely o hodinu dřív. (A že prý dokonce jedním z nich osobně zatáhl za provaz.)

Lhota mu visela na rtech. A protože víc než pravdu milovala dobrý příběh, nikdo mu to nevyvracel. Starosta mu nabídl křeslo v obecní radě (což Dobromil omylem pochopil jako nabídku k odpočinku a hned v něm usnul), a děti ho brzy začaly oslovovat „rytíři polední“, protože nevěděly, kdy přesně chodí na oběd.

A když pak jednou přivezli do vsi nový zvon pro kapličku, Dobromil slavnostně rozhodl, že zdejší poledne se bude také zvonit v jedenáct. Pro jistotu. Protože jak říkával: „Raději dřív na guláš než pozdě k šavli.“

A tak se uzavřel příběh rytíře poplety, který sice ne vždy věděl, kam jde, ale nikdy nezapomněl, proč tam šel. Zachránil Brno (alespoň podle sebe), oslavil mír, a do Ztracené Lhoty přinesl trochu slávy, hodně příběhů a ještě víc polních konzerv.

A v tamní hospodě dodnes visí jeho portrét – s kohoutím pérem, lžící místo meče a pod ním nápis:

„Švédové měli děla. My jsme měli Dobromila“

Konec.

Table of Contents

Bláznivé příběhy rytíře Dobromysla Popleteného

Epizoda I.: (Ne)dobytí Brna aneb jak rytíř Popletený přechytračil Torstensona

Epizoda II: Olej, hradby a podezření

Epizoda III – Zbroj a sudlice aneb rytířův náborový pochod

Epizoda IV: Souchetův sen

Epizoda V: Příprava na bitvu

Epizoda VI: Začátek bojů – rytíř v akci

Epizoda VII: Rytíř a tajná zpráva

Epizoda VIII: Torstensonův plán

Epizoda IX: Posily na dohled

Epizoda X: I příroda brání Brno

Epizoda XI: Dobromil a zákeřná furketa aneb vojenský výcvik na vlastní nebezpečí

Epizoda XII: Koňské steaky a střelný prach aneb Brno se nevzdává

Epizoda XIII: Poslední karta Torstensonova – aneb když i svatá Marie fandí Brnu

Epizoda XIV: Zvony o jedenácté

Epizoda poslední: Dobromil se vrací do Ztracené Lhoty &amp;amp;amp;amp;nbsp; (aneb Jak rytíř popletený došel slávy, i když po cestě trochu zabloudil)