Kapitola 1: Prokletí nebo dědictví?

Vůně prašné cesty, trávy a něčeho po hnijícím dřevě. To bylo první uvítání, které hraběnka Alžběta von Ziegenhügel od Hrubého Újezdce dostala. Kočár s erbem, tažený párem černých koní, se zastavil před vraty, která vypadala, že spíš drží z posledních sil zuby nehty, než že by stále plnila svou funkci.

Ze stromu u cesty právě vzlétl hejno vrabců, vyplašených rachotem kol. Na mezi postávaly dvě děti s pastýřskými hůlkami a závistivě zíraly na koně, jejichž postroje byly přece jen o něco lesklejší než cokoliv, co kdy v životě viděly.

Škvírami mezi prkny prosvítala zarostlá zahrada, kde se kdysi musela procházet dáma s krajkovým slunečníkem, a za ní silueta zámku, jež vypadala spíš unaveně než majestátně. Omítka se drolila a v oknech se leskla jen prázdnota a pavučiny.

Alžběta, v nákladném vídeňském cestovním úboru, který byl na tohle místo naprosto nesmyslný, vystoupila. Její střevíček na vysokém podpatku na okamžik zapadl do blátivé prohlubně. Zatvářila se znechuceně, jako by se s ní někdo dopustil osobní urážky. Kočí, jenž se marně snažil předstírat, že mu není trapně, si pod vousy odplivl a zaklel.

U vrat již čekal hlouček zvědavých obyvatel vsi v čele se starostou, mužem s bujnými vousy a vytahanou vestou. Zatímco muži se tvářili vážně, ženy si nenápadně povytahovaly sukně, aby zahlédly látky a šperky, o kterých dosud jen slyšely. Děti si šeptaly a hihňaly se pokaždé, když hraběnka klopýtla o kámen.

Alžbětina čeština byla vratká, mix nerudných rakouských frází a pozapomenutých slov její nebožky české matky.

„Dobrý… den,“ pronesla nejistě a s podivným přízvukem. „Já… Alžběta von Ziegenhügel. Při-jí-ždím.“

Starosta se uklonil, oči však měl plné skepse. „Vítejte, milostivá paní hraběnko. Vítejte doma.“ Jeho pohled přejel po jejím drahém oděvu a znovu spočinul na oprýskaných vratech, jako by počítal, kolik takových šatů by zaplatilo jejich opravu.

Chvíli panovalo trapné ticho. Starosta se ohlédl na své sousedy, jako by hledal inspiraci, čím uvítat novou, očividně zchudlou paní. Pak se mu rozzářily oči.

„Ale to my vás musíme hned něco ukázat, milostpaní! To nejdůležitější! To, na co jsme tu my, staří, hrdí!“ zvolal a otevřel vrata dokořán. Ukázal na jejich vrchní část, kde po obou stranách zdobila sloupky masivní, zašlá, ale stále majestátní vyřezávaná zvířata.

„Tady jsou! Od nepaměti tady hlídají vchod. To jsou naše hrdosti! To jsou kozy paní hraběnky!“

Alžběta zvedla zrak. Dvě dřevěné kozy s impozantními rohy a pyšným výrazem hleděly do dálky. Byly poznamenané deštěm a větrem, ale jejich aura byla nepopiratelná. Na chvíli ji to dojalo. Bylo to první němé, ale hrdé uvítání. Za jejími zády kdosi kýchnul a jiný si uplivl, ale ona to nevnímala – viděla jen ony dvě hlavy z tmavého dřeva.

Chtěla říct něco vhodného, ocenit to. Zaklonila hlavu, aby je lépe viděla, a s úsilím se prodrala češtinou:

„Ano… velmi… hezký.“ Zaváhala, hledala to správné slovo. Pak to vypálila. „Máte… máte pěkné kozy, paní hraběnko.“

Všichni ztuhli. Starosta zrudl, jedna z žen zakašlala do šátku, aby zakryla smích. Mladý chlapec v přední řadě se bezelstně zeptal: „Maminko, které kozy myslí? Ty dřevěný?“

Alžběta nedávala najevo, že by řekla něco špatně. Naopak. S úlevou, že se jí podařilo větu dokončit, se důstojně usmála na zkoprnělé obecenstvo. Byla přesvědčena, že pronesla dokonalou, vlídnou a vstřícnou větu, která ji s místními sblíží.

Kapitola 2: Inženýr s plánem

Václav Kubeš přicválal na dvůr Hrubého Újezdce na hřbetě vyzáblé herky, která vypadala skoro tak sešle jako statek sám. Klus zvířete doprovázelo pokašlávání, jako by i kobyla nesla svůj věk s nelibostí. Na zápraží se při tom rozštěkal pes – zubatý voříšek, který měl víc odvahy než masa na kostech. Zpod kůlny se líně vybatolila husa a začala na příchozího syčet, jako by bránila celé panství.

Jeho kalhoty byly od bláta, košile propocená a pod paží svíral tlustý svazek plánků a výpočtů. Byl to muž činu, ne salónů, a pohled na zpustlý zámek v něm vyvolal spíš nutkání sáhnout po krumpáči než po vizitkách. Na dvoře se válela polámaná kára, v rohu stál zapomenutý sud a za polorozpadlým plotem nakukovaly dvě děti – zvědavé, špinavé, s očima dokořán, sledující, jak se tu objevil neznámý jezdec.

Oznamovatel, vetchý stařík, který plnil i funkci vrátného, zahradníka a patrně i drbny, jej zavedl do zahrady. „Její Milost paní hraběnka na vás čeká u fontány, pane inženýre,“ prohlásil s naprosto falešnou jistotou. Fontána, samozřejmě, byla vypuštěná a plná spadaného listí. Voda, která kdysi musela zurčet do výšky, tu nyní chyběla; jen vrabci v listí vesele šramotili, jako by chtěli připomenout, že příroda si bere zpět, co lidská ruka opustila. Na dně fontány se vyjímala rezavá plechovka a jedno dětské kolečko – svědectví, že se tu poslední roky spíš hrálo než slavilo.

A tam ji uviděl.

Seděla na kamenné lavičce, zády k němu, a házela do suché kašny malé kamínky. Každý dopad zněl dutě a smutně, jako ozvěna časů, kdy fontána bývala ozdobou slavností. Měla na sobě něco světlého a vzdušného, co vypadalo strašně draze a strašně neprakticky. Ale to nebylo to hlavní.

Hlavní bylo, že byla bosá.

Její nohy, bílé a zjevně zvyklé jen na jemnost koberců, se proplétaly v trávě, která se deravě prodírala mezi kameny. Sem tam se mezi nimi mihla beruška nebo motýl, jakoby se přišli podívat, co tu za cizí zjevení přistálo. V houští se ozvalo zapraskání – vyplašený zajíc přeskočil polorozpadlou zídku a zmizel směrem k lesu. Vedle ní na lavičce, opuštěné a elegantně stočené k sobě, ležely dva malé zázraky z jemné bílé kůže na vysokém, křehkém podpatku. Její střevíčky.

Václav zaváhal. Cítil se najednou o sto let mladší a neohrabanější než obvykle. Zaprášil si kalhoty, které to nijak zvlášť nepomohlo, a zakašlal.

Alžběta se otočila. Její tvář byla od slunce lehce zrůžovělá, ve vlasech měla zapletenou malou větvičku – důkaz, že se musela projít zahradou bez jakékoliv gardedámy, snad trochu svéhlavě. Podívala se na něj – na jeho umatlané boty, na propocenou košili, na svazek pod paží – a pak se zadívala přímo na jeho oči. A usmála se. Byl to upřímný, trochu zvědavý úsměv.

„Pan inženýr Kubeš?“ zeptala se. Její čeština zněla podivně exoticky, každé slovo jako by bylo opatrně vybíráno z pokladnice.

„Ano, k vašim službám, milostpaní,“ odvětil a uklonil se, což cítil jako trapně nepatřičné gesto. „Dovolil jsem si prostudovat situaci panství. Mám několik návrhů.“

„To je výborné,“ řekla a pokynula mu, aby si sedl. Pohodlně si podkřížila bosé nohy. Její pohled sjel k jeho botám, pak k těm jejím, opuštěným na lavičce. Václav se nemohl ubránit, aby se na ně také nepodíval. Vypadaly jako dvě křehké lastury, naprosto neslučitelné s drsnou realitou Újezdce.

A v tu chvíli to pronesl. Chtěl to říct jako nevtíravý, zdvořilý kompliment k jejímu noblesnímu vzhledu. Chtěl prolomit ledy. Místo toho z něj to slovo vypadlo s drtivou váhou doslovného významu.

„Dovolte, abych řekl, paní hraběnko,“ pronesl s naprosto vážnou tváří, „že máte pěkné kozy, paní hraběnko.“

A ukázal bradou přímo na ty střevíčky.

Nastalo ticho. Alžběta pohlédla na své boty, pak na jeho upřímnou, zablácenou tvář. Došlo jí, že tento muž od hlíny nemluví v metaforách ani dvojsmyslech. Že jeho pochvala je naprosto literální a myšlená upřímně.

A místo aby se urazila nebo zčervenala, propukla v srdečný, zvonivý smích. Byl to smích úlevy a pobavení, který se rozléhal prázdnou zahradou. Zvedl se i pár vrabců a s vyplašeným šumem se ztratil v korunách stromů. Pes u kůlny přestal štěkat a dokonce se líně natáhl do stínu, jako by i on vnímal, že tohle je chvíle míru.

„Děkuji, pane inženýre,“ odvětila konejšivě, když se smích přežil. „To je… to je zatím nejsrdečnější přivítání, které jsem tady dostala.“

Václav nejdřív nechápal, proč se směje. Pak to se zpožděním blesklo hlavou. Kozy. Proboha, Kubeši, ty troubo, řekl jsi jí, že má pěkné kozy! Chtěl se propadnout do země. Ale její smích nebyl zlý. Byl… očistný.

A v tu chvíli si uvědomil, že tato podivná, bosá šlechtična z Vídně možná není taková katastrofa, jak se na první pohled zdálo. A možná, jen možná, bude s její pomocí záchrana Újezdce přece jen myslitelná.

Kapitola 3: Místní zvyky

Alžběta se rozhodla, že nebude jen pasivní dědičkou dluhů, ale aktivní paní domu. Toto odhodlání ji zavedlo do srdce každodenního života panství – do mlékárny. Vůně syrovátky, kyselého mléka a dřeva ošlehaného vodou ji udeřila do nosu, jak vešla dovnitř. Za dveřmi se ozvalo mňoukání – vyzáblá kočka s flíčky se líně protáhla a s podezíravým pohledem zmizela mezi sudy. V koutě visel svazek bylinek, který kdosi pověsil k usušení, a slabě provoněl dusnou místnost.

Uvnitř byla Bohdana, děvečka s červenými tvářemi a smělýma očima, která právě usedala ke kbelíku s pěnivým mlékem. Uviděla hraběnku a bez servítků ji ohodnotila pohledem, který změřil každý šev jejího příliš čistého venkovského šatu. Venku se v tu chvíli ozvalo bučení krávy a tlumený hlas pacholka, který ji pobízel do chléva. Celý statek zněl životem: kdesi v dálce zakokrhal kohout, z hnojiště se ozvalo kdákání slepic a z podkroví mlékárny se ozvalo šramocení – snad kuna nebo jen hejno holubů.

„No nazdar, milostpaní! To jste si to našla,“ zachechtala se, ale bez zloby. Spíš s drsnou upřímností. „Chcete vidět, jak to tady chodí?“

Alžběta přikývla, snažíc se vypadat zainteresovaně, ačkoliv jí pohled na cáry másla na stěnách lehce zvedal žaludek.

„Zrovna jdu podojit,“ pokračovala Bohdana a postavila se. Otřela si ruce do zástěry. „No, vlastně už jsem podojila. Ale jestli chcete, můžete se příště přidat. Uvidíte, jak se dojí naše kozy.“

Slova „naše kozy“ zazněla naprosto přirozeně, s hrdým důrazem na to „naše“.

Alžbětu však zasáhla jako facka. Kozy. Její mysl okamžitě zareagovala panikou. Proboha, ona to ví? Ona ví, co jsem řekla starostovi? A teď se mi směje? Chce, abych se šla dívat na… na… Tvář jí zahořela šarlatovým studem. Zírala na Bohdanu s široce otevřenýma očima, naprosto šokovaná a bez sebe.

Bohdana sledovala její reakci s nejdříve nechápavým, pak pomalu se rozjasňujícím výrazem. A pak se dala do tak hlasitého a burácivého smíchu, že to zaplašilo kočky schovávající se za sudem. Za oknem se dokonce vyplašily dvě hrdličky, které s křídly šustícími o šindel vylétly vzhůru.

„Paní hraběnko! Proboha vás!“ vyjekla mezi záchvěvy smíchu. „Ne ty její! Ty naše! Ty s rohama a ocasem, co mečou a dávaj mlíko! Zvířata!“

A ukázala prstem ven, za mlékárnu, směrem k pozvolnému sluncem zalitému svahu, který se tyčil za statkem. V dálce se páslo několik bílých siluet a slabé mečení skutečně doléhalo až sem.

„Ty se pasou tamhle nahoře, na Kozí horce!“ zvolala, stále se chechtajíc. „Jdeme tam teď, půjdete s námi? Je pěkný den, sluníčko svítí. Uvidíte, jaký máme hezký stádo.“

Teprve teď Alžbětě došel celý absurdní rozsah jejího omylu. Úleva se mísila s obrovským trapnem. Kozí horka. To byl název místa. A kozy byly… jen kozy.

S hlubokým nádechem se snažila zachovat důstojnost. „Ach tak… ano… samozřejmě. Kozí horka,“ opakovala slova, jako by se je snažila vepsat do paměti. „Ano, ráda… ráda se podívám. Na ty… na ty vaše kozy.“

Bohdana se znovu rozchechtala, ale tentokrát to znělo vstřícněji. Vzala hraběnku pod paží, což byl pro Alžbětu další šok z místních zvyků. Z kouta se ozvalo zamňoukání a vyběhlo malé kotě, které se jí omotalo kolem nohou, jako by chtělo také vyrazit na procházku.

„No výborně! Tak pojďte, milostpaní. A nebojte se, ty vás nekousnou. Jsou to hodný kozy.“ A při tom posledním slově se na Alžbětu podívala s takovým škodolibým mrknutím, že bylo jasné, že se tahle historka stane večer hitem celé vesnice.

A Alžběta, stále ještě mírně zardělá, se poprvé nechala vtáhnout do každodenního rytmu Hrubého Újezdce. Kráčela po své zemi, ke svému stádu, na svůj kopec. V trávě to vonělo mateřídouškou, z dálky se ozývalo klapání mlýnského kola a hvízdání pasáčka. A pomalu začínala chápat, že tenhle svět, ač drsný a plný dvojsmyslů, má své nepopiratelné kouzlo.

Kapitola 4: Nebezpečná pomoc

Knihovna Hrubého Újezdce voněla starým papírem, včelím voskem a tichem. Ve vysokých regálech se krčily svazky, jejichž hřbety už dávno vybledly, a v horních policích visely pavučiny, které se třpytily v proužku světla pronikajícím oknem. Na parapetu se líně rozvalovala kočka, občas mávla ocasem a spokojeně přivřela oči, jako by sama střežila to ticho. Z venku sem doléhal tlumený rachot povozy projíždějícího dvora a kdesi v komíně zakručela hrdlička.

U masivního dubového stolu, zaplaveného svazky účtů a mapami polí, seděli Alžběta a Václav. Byl to jejich každodenní rituál – hodiny plné čísel, návrhů obnovy a těžkého, ale postupně slábnoucího jazykového bariéry. Mezi otevřenými knihami se povalovalo brko, kamínek, kterým kdysi někdo zatížil mapu, a malá svíce s voskem rozteklým do nepravidelných cestiček po desce.

„Tady,“ Václavův prst, poškrábaný od práce, přejel po řádku s výdaji. „Oves pro koně. Můžeme ušetřit, když nakoupíme od Sedláčků z Horní Vsí, ne od dodavatele z města. Mají lepší cenu a lepší kvalitu.“

Alžběta se soustředěně dívala, kde ukazuje. Její vůně – jemná, květinová, naprosto cizí tomuto místu – se Václavovi mísila s pachem starých knih. Byla tak blízko, že slyšel i šustění jejího rukávu, když se pohnula.

„Ano, rozumím,“ řekla váhavě. „Sedláčkové. To je… dobrý plán.“ Chtěla si poznámku poznačit. Její péro leželo na kraji stolu. Natáhla se pro něo, ale její ruka ho nešikovně srazila na zem. Pero se skutálelo přes kamennou podlahu, cvaklo o dlaždici a zastavilo se pod židlí.

„Promiňte,“ zašeptala a bez rozmýšlení se sehnula, aby je zvedla.

Václav automaticky pohlédl dolů, aby jí pomohl. A v tom okamžiku se to stalo.

Její šaty, už tak s decentním výstřihem, se v předklonu rozevřely. Jeho pohled, čistě reflexivní, sklouzl do toho prostoru. Uviděl měkký stín, křivku ňadra, kůži zářící v šeru knihovny. Byl to zlomek vteřiny, ale stačilo to.

Přímo do jeho mysli, s drtivou silou, vrazila myšlenka, která mu vyrazila dech: Máte pěkné kozy, paní hraběnko.

Tentokrát ne myšleno na boty. Ani na zvířata. Myšleno naprosto, zcela a fatálně jinak.

Cítil, jak krev prudce stoupá do jeho tváří. Srdce mu bušilo jako kladivo. V koutku oka zahlédl, jak kočka na parapetu líně otevřela jedno oko, jako by i ona byla svědkem jeho provinění. Cítil se naprosto nechutně. Byl to náhodný pohled, ale cítil se jako sprostý voyeur, který znesvěcuje něco čistého a noblesního. Jako by zradil její důvěru, její snahu, jejich celé, křehce budované partnerství.

Zatímco Alžběta zvedala péro, on se zhroutil zpět na židli a ztuhle zíral na účty před sebou, aniž by viděl jediné číslo. Snažil se ovládnout, odkašlal si. Za oknem zakrákoral havran, až sebou trhl.

„Tady… tady to máte,“ řekla Alžběta a položila péro na stůl. Její hlas zněl normálně.

Václav se konečně odhodlál zvednout oči. Její pohled byl však jiný. Nebyl naštvaný, ani uražený. Byl… bystrý. Pozoroval ho. Viděla to. Určitě viděla ten jeho zlodějský pohled a jeho následnou paniku.

A pak se stalo něco nečekaného. V koutku jejích úst se objevil nepatrný, téměř neviditelný záchvěv. Něco mezi úsměvem a zadostiučiněním. Její oči se na okamžik setkaly s jeho a v jejich hlubinách zahlédl ne zlost, ale jiskru. Jiskru zájmu. Jiskru, která říkala: Viděla jsem. A nebylo to nepříjemné.

„Pane inženýre,“ řekla klidně, ale s lehkým nádechem hry v hlase, který tam předtím nebyl. „Zdá se, že vás něco rozrušilo. Jste celý… začervenalý. Je tu vedro?“

Václav cítil, jak mu rudne i za ušima. Byl polapen. A ona si to užívala.

„Ne, to… to nic, milostpaní,“ vypravil ze sebe a hlas mu zlomyslně skočil do pisklavého tónu. „Jen… ten oves. Je to opravdu důležité.“

Alžběta se na něj dívala ještě chvíli, ten potutelný výraz neopouštěl její tvář. Pak se vrátila k účtům. Kočka na parapetu tiše zamňoukala, jako by se chechtala spolu s ní.

„Ano,“ řekla tiše, téměř pro sebe. „Oves. Jistě. Velmi důležité.“

A Václav věděl, že od této chvíle už nic nebude jako dřív. Mezi nimi teď byl tento pohled. A ta myšlenka. A to, že ona o ní věděla. A nelíbilo se mu, jak moc ho ta představa vzrušila.

Kapitola 5: Hraběnčiny řezy

Nápadem to byl malý zázrak. Po týdnech strávených nad ledovými účty a tichým despektem místních cítila Alžběta, že potřebuje zlomit ledy jinak. Ne jako hraběnka z Vídně, ale jako nová paní domu. A co spojuje lidi lépe než jídlo?

Vyhrabala z prasklého štosu rodinných papírů zažloutlý recept, popsaný kudrnatým písmem její české babičky. Přečetla si ho a rozzářilo se jí v očích. Bylo to to ono. Okamžitě svolala kuchařku, mlynáře a poslala do města pro mandle a kvalitní kakao.

Den slavnosti byl jako stvořený. Slunce hřálo, nebe bylo bez mráčku a na louce před zámkem se vyrojily stoly ušité z prken položených na sudech. Vzduch voněl směsí čerstvě posečené trávy a kouře z ohnišť, na nichž se už od rána otáčeli berani. O kus dál se děti honily kolem záhonu pivoněk, přitom strhávaly mašle z provázků, které místní ženy uvázaly na sloupky. Kdesi v koutě vybrnkával mladík na housle a jiný k tomu třískal do bubínku.

Zpočátku byl ruch opatrný, plný uctivých klení a pohledů zpod čel. To se změnilo ve chvíli, kdy vynášeli moučníky.

Nebyly to jen tak nějaké koláče. Byly to Hraběnčiny kozy.

Každý řez byl malým uměleckým dílem. Dvě nadýchané kakaové plsti těsta, mezi nimiž se ukrývala vrstva vanilkového krému nebo lehkého tvarohu. Ale pravou genialitou byla jejich podoba. Těsto bylo vykrojené do obloučku, připomínající hřbet ležící kozy. A na hladkou, tmavě hnědou kakaovou polevu, která je potahovala, nanesla kuchařka se stoprocentní přesností dva bílé proužky hustého, našlehaného sněhu, které jako by z každého moučníku dělaly malou hlavu s rohy.

„Co je to?“ zašeptal jeden z výčepních, když je poprvé uviděl. „To jsou kozy paní hraběnky,“ odpověděla Bohdana, která je pomáhala nosit, a jejíž oči zářily pýchou. Řekla to naprosto přirozeně, s důrazem na cukrářské umění.

A lidé je jedli. A jedli. A jejich hlasy zjihly, úsměvy se staly upřímnějšími. Byla to senzace.

„To je… to je nebe v puse,“ procedil přes plnou pusu starosta a olízl si palec. „A koukněte, jak vypadají! Jako malý zvířátka!“

Někde na kraji stolu se dva kluci začali prát o poslední kus, až jim krém zůstal rozmazaný po tvářích. Místní švec mezitím, s kusem „kozy“ v ruce, přísahal, že něco takového se nedá srovnat s žádným městským dortem.

Alžběta, která nervózně postávala opodál, najednou cítila, jak ji někdo plácá po rameni. Byla to stará babka, která na panství pracovala už za jejích prarodičů. „Dobrý, milostpaní. Máte skvělé kozy, paní hraběnko,“ pronesla s očima zalitýma slzami dojetí a s kouskem „kozy“ v ruce.

Tentokrát Alžběta neztuhla. Naopak. Rozesmála se. Byla to pochvala, na kterou byla hrdá.

A slavnost nebyla jen o sladkém. Na stolech se objevily i slané speciality. A mezi nimi vynikal čerstvý kozí sýr, krémový, s lehce zemitou chutí, podávaný na čerstvém chlebu. Vůně bylinek, které ženy přimíchaly do pomazánek, se mísila se zpěvem ptáků v korunách lip, pod nimiž se schovávali hosté před sluncem.

Když se Alžběta ptala, odkud je, Bohdana jí opět vzala pod paží a ukázala na sluncem zalitý svah za statkem. „No přece od našich! Z Kozí horky!“ zvolala. „To mlíko je od koz, co se tam pasou na tom nejlepším jetelíčku. To je síla, co? Jiný takovej sýr nekoupíte.“

Alžběta se zakousla do chleba se sýrem. Byla to opravdová, plná, úžasná chuť. Chuť tohoto místa. Dívala se na ten kopec, na „Kozí horku“, a poprvé necítila, že je to jen kus země s podivným názvem. Cítila, že je to zdroj života, hrdosti a teď i výborného sýra pro její panství.

Ten den se nepodávalo jen jídlo. Podávala se také naděje a pocit společenství. A Alžběta von Ziegenhügel, se svými sladkými i slanými kozami, si poprvé připadala, že by tady skutečně mohla být doma.

Kapitola 6: Půlnoční koupel

Letní noc na Hrubém Újezdci byla těžká a opojná vůní kvetoucí lípy, vlhké země a dávno posečené trávy, která někde na dvoře začínala zapařeně vonět. Václav Kubeš nemohl spát. Ve staré posteli mu každé prkno vrzalo a pod hlavou mu místo polštáře ležela hromada nesplacených faktur, agronomických výpočtů a – co hůř – jediný vytrvalý obraz: pohled do jejího výstřihu v knihovně.

Nakonec to nevydržel. Hodil na sebe kabát a vyšel ven. Noc byla teplá a zpěv cvrčků se mísil s občasným houknutím sýčka. Jeho nohy jej bezděky vedly vzhůru po staré stezce k Kozímu hrádku. Ta pěšina byla sotva znatelná, zarostlá kopřivami, a dvakrát zakopl o kámen. Nadával polohlasně, aby nevzbudil strážného psa, který spal u mlýna.

Lovecký zámeček, kdysi pýcha panského rodu, byl teď jen romantickou zříceninou, kam kluci z vesnice chodili vyřezávat svá jména do zdiva. Větrná růžice na zbytcích střechy skřípala tiše v nočním vánku a kdesi uvnitř tesaři dřevomorka neúnavně křupala trámy. Václav se opřel o zborcenou zeď a hleděl dolů na hladinu jezírka, stříbřící se v měsíčním svitu. A tam ji uviděl.

Byla to víla, nymfa, zcela neskutečná bytost. Alžběta. Stála po pás v temné vodě, její záda a ramena, ozářená měsícem, byla jako z alabastru. Vlasy měla sepjaté na temeni, jediný pramen jí spadl na šíji a lechtal ji při každém pohybu. Rukou si nabírala vodu a nechávala ji stékat po hrudi. Nahá.

Václav ztuhl. Hlavu mu zaplavil křik svědomí: Otoč se, hned, pryč! Ale nohy odmítaly. Stál jak přimražený, srdce mu tlouklo tak, že měl pocit, že to skřípání větrníku je vlastně jeho vlastní srdce na povel.

Když se otočila částečně profilem, měsíc jí jemně osvítil hruď. A jeho mysl, naprosto mimo jeho vůli, dokončila obraz, který knihovna jen naznačila.

Máte pěkné kozy, paní hraběnko.

Tentokrát ta myšlenka nepřišla s vlnou studu, nýbrž s nečekaným závratem chtíče a obdivu. Bylo to tak půvabné, že se mu sevřelo hrdlo. Obraz křivky jejího boku, měsíční svit odrážející se na hladině, to všechno splývalo v jedinou malbu, kterou by žádný malíř nenamaloval dost věrně.

A pak, jako by cítila jeho pohled, vzhlédla přímo k němu. Silueta na Kozím hrádku proti měsíční obloze ji nemohla klamat. Václav instinktivně couvl do stínu, zadrhl se o volný kámen a jen zázrakem se nesesunul dolů. Čekal, že vykřikne, uteče, přivolá pomoc.

Ale ona nekřičela. Ztuhla, ruka se jí zastavila na hrudi – a pak, pomalu, prsty sklouzly po kůži, jakoby zopakovaly jeho potajmu vyměřenou dráhu pohledu. A na jejích rtech se objevil úsměv. Tichý, sotva postřehnutelný, ale přece. Úsměv ženy, která ví, že je obdivována – a že jí to lichotí.

Beze spěchu vyšla z vody, kapky jí stékaly po kůži jako korálky rosy. Vzala prostěradlo, do něhož se předtím patrně halila, a omotala se do něj s nenucenou grácií. Ještě jednou vzhlédla k temné siluetě hrádku, pak se obrátila a zmizela mezi stromy cestou zpátky k zámku.

Václav zůstal stát ještě dlouho. Větrná růžice skřípala, lípy voněly, cvrčci hráli svou jednotvárnou píseň. Kozí hrádek už pro něj nebyl jen zřícenina s pověstmi. Stal se svědkem. Svědkem jeho touhy – a jejího mlčenlivého souhlasu.

Nic se nestalo, žádné slovo nepadlo, žádný dotek nepřišel. A přesto bylo všechno jinak. Každý další den, kdy usednou spolu k účtům, bude nesen tímto tichem, tímto tajemstvím a neviditelným mostem pohledů. A on věděl, že bude do konce života obdivovat její půvabné křivky – ať už jim v duchu říkal jakkoli – aniž by to kdy vyslovil nahlas.

Kapitola 7: Drby se šíří

Bohdana měla nos na drby jako liška na stopě. A tento týden čichala přímo senzaci. Všimla si toho pohledu, který inženýr vrhal na hraběnku při dopolední poradě. Všimla si, jak se paní hraběnka najednou začala procházet po večerech, a to vždy směrem k lesu. A hlavně si všimla toho zvláštního, tajného úsměvu, který si vyměňovali, když si mysleli, že se nikdo nedívá.

Stačilo jedno odpoledne u studně, kde se pralo prádlo, a semínko bylo zaseto. Bylo horko, voda v neckách měla šedý zákal od mýdla a prádlo viselo po celé návsi – prostěradla jako lodní plachty, košile jako vlajky. Děti si hrály kolem a sem tam některé cáklo po ženách vodu, za což obdrželo pohlavek. Kachny z nedalekého rybníka se motkaly mezi nohama a kdákaly, jako by i ony chtěly přispět k hovoru.

„Tak co, Bohdano,“ ptala se starší žena s náručí plnou mokrého plátna, „je to pravda, co se povídá? Že si naše nová paní našla… koníčka?“

Bohdana se záhadně ušklíbla a přitáhla si necky blíž. Z vody se kouřilo, jak ji předtím ohřály v černém kotli. „No, co se má povídat. Inženýr Kubeš je na zámku častěji než doma v tej své podnájmský světničce.“

„To by nic nebylo,“ vmísila se do řeči mladší dívka, která při ždímání tak usilovně kroutila, že jí ruce rudly. „Ale slyšela jsem, že ho viděli, jak chodí po soumraku k Kozímu hrádku. A že tam není sám.“

Bohdana významně zvedla obočí a pohlédla směrem k zámku, jehož věžičky se tyčily nad stromy. Pak se shýbla k uchu nejstarší ženy a řekla tak, aby to slyšely všechny:

„To by ještě nic nebylo. Ale von prý,“ a tady ztlumila hlas na dramatičtější šepot, „honí i ty kozy paní hraběnky.“

U studně nastalo ticho, přerušované pouze cákotem vody a vzdáleným kokrháním kohouta, který se spletl v hodinách. Všechny ženy přesně pochopily dvojí význam. Ta nejstarší zasykla a zakryla si ústa, její oči však zářily naprostým potěšením z té špíny. Mladá dívka zčervenala a zachechtala se, až jí vyklouzla utěrka do bahna.

„Bohdano! To snad ne!“ hlesla ta starší, ale tónem, který jasně říkal říkej víc.

„No, co mám říct,“ pokrčila Bohdana rameny a narovnala záda s výrazem toho, kdo ví víc, než říká. „Někdo mu je přeci musí podojit, ne? A jelikož jsou to její kozy…“

A drby se začaly šířit vesnicí rychlostí požáru suché stodoly. Do večera už je věděli i sedláci v hospodě, kde je podávali s pivem jako nejlepší chuťovku. Když pak padla tma, historka s „honěním koz“ dorazila i k uším komtesy Matyldy.

Ta ji přijala s naprosto opačným účinkem. Vtrhla do Alžbětina budoáru bez zaklepání, její tváře byly bílé jako křída, až se její černý vodící šat zdál ještě černější. Na chodbě ještě uklouzla služce vědro s uhlím, ale ani to ji nezastavilo.

„Alžběto! Okamžitě se to musí zastavit!“ vyjela na ni, dusíc se hrůzou.

Alžběta, která právě lazurovala nehty u stolku s krajkovým ubrusem, se polekaně otočila. „Co se stalo, Matyldo? Co se musí zastavit?“

„Ten… ten člověk! Ten inženýr! Venku se… venku se povídá!“ Komtesa nemohla tu sprostou větu ani vyslovit. „Říkají… proboha, je to nechutné… říkají, že honí vaše kozy, paní hraběnko!“

Alžběta zprvu zkoprněla. Pak jí do tváře vystoupila rudá skvrna. Nebyl to však stud, ale vztek. A kousek vzrušení, které se snažila potlačit. V dálce zakokrhal další kohout a ona se v duchu zasmála, že i on si snad přidává vlastní komentář.

„Matyldo, to jsou jen hloupé řeči prostých lidí,“ řekla chladně, i když se jí třásly ruce. „Pan inženýr dělá svou práci. A moje kozy,“ dodala s důrazem, který byl naprosto nejednoznačný, „jsou výhradně moje záležitost.“

„Ale vaše pověst! Pověst rodu von Ziegenhügel!“ lamentovala komtesa, při čemž lomila rukama tak, že jí spadly rukavičky na zem. „Kdyby to slyšel váš otec…“

„Můj otec,“ přerušila ji Alžběta ostře, „tady není. A dokud ty kozy přinášejí mléko na sýr a ne ostudy, jak vy říkáte, je vše v pořádku. Teď mě, prosím, omluvte.“

Komtesa Matylda odešla s pocitem naprosté prohry, přičemž se na chodbě srazila s kočkou, která se jí mňoukavě připletla pod nohy. Alžběta zůstala stát u okna a hleděla ven do tmy, kde se tyčila silueta Kozího hrádku. Cítila, jak jí vztek pomalu střídá něco jiného: vzpurnou, zakázanou hrdost. Vesnice o nich mluvila. Viděla je. A najednou jí ta představa nepřišla tak strašná.

Kapitola 8: Krádež řezů!

Úspěch Hraběnčiných řezů byl tak sladký a nečekaný, že se stal páteří naděje celého panství. Objednávky přicházely z okolních měst, a i když to byla jen kapka v moři dluhů, byl to začátek. Recept, psaný kudrnatým písmem Alžbětiny babičky, byl uložen jako poklad v zásuvce jejího sekretáře.

Až do jednoho rána.

Alžběta otevřela zásuvku a ztuhla. Papír byl pryč. Přeházela vše uvnitř, zoufale hledala mezi účty a dopisy. Nic. Srdce jí bušilo panikou.

„Zmizel!“ vydechla a okamžitě svolala celý dvůr.

Na nádvoří se seběhli lidé – kuchařka ještě s moukou na rukou, kočí, který spěchal od koní a cestou si utíral čelo šátkem, i děvečka Bohdana, jež přišla se zástěrou mokrou od ranního praní. Slunce teprve stoupalo nad stáj, slepice pobíhaly sem a tam a kdákáním narušovaly ticho plné očekávání.

Nastalo šeptání a podezřívavé pohledy. Kdo by to udělal? Kdo by chtěl zničit tu malou špetku úspěchu?

Komtesa Matylda, která celou slavnost nesla s nevysloveným despektem, měla okamžitě jasno. Její prst, tenký a obviňující, se vztyčil přímo k Václavovi, který stál zaraženě v pozadí.

„On!“ zvolala její tenký, jedovatý hlas. „Je to více než jasné! Ten člověk viděl, že se z toho dá vytěžit jmění! Přišel sem prý zachránit statek, ale vidí jen svůj zisk! Určitě jej chce prodat do té nové cukrárny v Hradci!“

V tu chvíli se v davu ozval výkřik dítěte – malý pasáček, který dosud s obdivem hladil koňskou hřívu, se rozplakal, protože mu někdo šlápl na bosou nohu. Nikdo ho však nevnímal, všechny oči se upíraly jen na obviněného.

Všechny oči se upřely na Václava. Vypadal naprosto zaskočeně, ale pro ostatní to vypadalo jako vina. Byl cizincem, člověkem od hlíny, který najednou měl přístup do zámku. A kdo jiný by znal hodnotu receptu?

„Já jsem to neudělal,“ řekl Václav tvrdě, jeho pohled se střetl s Alžbětiným. Hledal v jejích očích důvěru, ale našel jen zmatený strach.

„A kdo jiný?“ dorážela komtesa. „Kdo jiný tu ví, co je to podnikání? Kdo jiný má kontakty ve městě? Proč myslíte, že tak horlivě pracoval? Aby pomohl? Nebo aby získal důvěru a přístup k tomu, co má skutečnou cenu?“

Název sladkosti, který byl dosud zdrojem pýchy a legrace, najednou visel ve vzduchu jako obvinění.

Hraběnčiny kozy. Najednou to nebyly jen koláče. Byly to důkaz, předmět zločinu, ztělesnění zrady.

Alžběta se na Václava podívala. Viděla muže, který ji tajně pozoroval u jezera, s nímž sdílela tisíce pohledů plných němého porozumění. Ale také viděla pragmatika, který mluvil o penězích a výdělcích. A strach a ztráta byly silnější.

„Pane inženýre,“ promluvila konečně, a její hlas zněl cize a formálně. „Do vyřešení této… záležitosti… vás žádám, abyste se zdržel vstupu na zámek.“

Václavův výraz zkameníl. Cítil, jak se pod ním zavírá země. Byl odsouzen bez důkazu, jen na základě předsudků a pomluv. Ani se neoplatil. Otočil se a odešel, jeho záda byla napjatá k prasknutí. Na nádvoří to zašumělo, někdo dokonce hvízdl, jako by viděl divadlo, a kohout zakokrhal, až to působilo zlověstně.

A Alžběta zůstala uprostřed sálu, obklopena tichým obviňováním a prázdnotou po receptu, který nebyl jen receptem, ale posledním spojením s její babičkou a nadějí na lepší zítřky. Její sladké kozy se změnily v hořkost a křivdu.

Kapitola 9: Tajemství legendy

Václav Kubeš se cítil jako pariah - vyvrhel, psanec, zavrženec. Vesnice se mu vyhýbala pohledem, nebo na něj házela tmavé, obviňující pohledy. Stařeny na zápraží umlkly, jakmile prošel kolem, a děti, které si hrály s obručemi na návsi, jej s křikem obcházely širokým obloukem, jako by měl malomocenství. Byl mužem bez cti, zrádcem, který chtěl ukrást naději slabé ženy. Seděl v temnotě své pronajaté místnosti a hleděl do zdi, když se ozvalo zaklepání na dveře.

Za nimi stál starý myslivec František, jeho tvář zbrázděná vráskami jako stará mapa Újezdce. Na klobouku měl přichycené orosené smrkové větvičky a pod paží láhev slivovice, z níž ještě odkapávaly krůpěje rosy. Měl vážný výraz. „Pojďte se mnou, pane inženýre. Musíme si promluvit. Tam, kde nás nikdo neuslyší.“

Beze slova Václav následoval jeho shrbenou postavu. Nevedli do vesnice, ale do kopce, starou, zarostlou stezkou, kde jim cestu křižovali zajíci a ze stromů občas spadla zpozdilá šiška. Půda byla měkká po dešti, boty se jim bořily do mechu a mezi křovinami bylo slyšet bzučení vos. Až došli ke Kozímu hrádku. Ve dne vypadal ještě opuštěněji a tajemněji. Na jedné z rozbitých okenních tabulek se zabydlel havran, který na příchozí zakrákal, a větrná růžice na střeše skřípala truchlivě.

František usedl na rozpadlý kámen, z něhož vyrůstaly lišejníky, a pokynul Václavovi, aby si sedl vedle. Nabídnul mu láhev. Václav odmítl. „Nepřišel jsem sem pít,“ řekl hořce. „Ale přišel jste naslouchat,“ odvětil František klidně. „A k poslechu patří i kapka pravdy. A ta se někdy musí zapít.“

Napil se a zadíval se na ruiny kolem sebe. Mezi spárami kamenů probleskovaly malé fialové kvítky mateřídoušky a nad nimi poletovaly motýli. „Tohle místo… Kozí hrádek… nebylo vždycky takhle prázdné. Drželo stráž. Jako ty kozy tam dole na vratech.“

Václav chtěl něco ostře namítnout, ale František zvedl ruku. „Poslouchejte. Ta legenda… není o prokletí. Je o požehnání. A o ctnosti.“ Jeho hlas ztišil, jako by vyprávěl příběh sám sobě. „Praví se, že když praděd této hraběnky, ten první von Ziegenhügel, získal toto panství, byl chudý jako kostelní myš. Měl jen svou čest a věrnost císaři. Jedné noci, právě tady, ho přepadli lapkové. Chtěli ho oloupit a zabít. Zachránila ho stáda koz, která se vyplašila a svým mečením a dupotem na sebe strhla pozornost stráží z vesnice. Od té doby nechal vyřezat ty kozy na vrata. Na památku. A jako slib. Že ten, kdo je věrný a čestný, vždy najde ochranu. A že pokušení zradit tu čest… to je ten pravý lapka. Ten, kdo číhá v temnotě.“

Václav se na něj podíval. Příběh na něj zapůsobil, i když nechtěl. Mezitím se nad hradem ozval křik sojky a lesní ticho působilo, jako by samo naslouchalo. „Hezká pohádka. Ale co s tím mám já? Já jsem ten lapka, co číhá v temnotě, ne?“

František se na něj podíval svýma starýma, moudrýma očima. „Legenda nevaruje před cizími. Varuje před lapkou uvnitř. Před tím, kdo zradí čest svého pána… nebo své paní… pro svůj vlastní strach nebo pýchu.“

A pak to řekl. Tiše a jasně. „Viděl jsem ji, pane inženýre. V noci, předevčírem. Komtesu. Jak vycházela ze zámku. Měla v ruce svíčku a vypadala… podivně ustaraně. Šla k zámeckému skleníku. Kde paní hraběnka suší květiny do čajů. A mezi těmi květinami, pod hliněným květináčem… je teď prázdno.“

Václav ztuhl. „Matylda? Proč?“ „Proč?“ František se trpce usmál. „Protože se bojí vás. Bojí se té změny, kterou přinášíte. Bojí se, že ta mladá paní zapomene na svůj šlechtický stav a ztratí čest… podle jejích představ. Myslí si, že vás tím, že vás obviní, zachrání. Že vás vyžene a vše bude jako dřív. Její čest je pokřivená. Její věrnost je věrnost strachu. A strach je lapka, který krade naději.“

Václav seděl a vstřebával to. Vše do sebe zapadalo. Matyldin odpor, její snaha očernit ho před Alžbětou od prvního dne. Její přehnaná starost o „pověst“.

Kozí hrádek kolem nich byl tichý svědek. Vítr profukoval prázdnými okny a podivně hvízdal, jako by oživoval dávné vzdechy obránců. Byl to svědek dávné záchrany a nynější zrady. Legenda o věrnosti a ctnosti našla svůj moderní, tragický protipól.

Václav se zvedl. Hořkost v něm vystřídala chladná rozhodnost. „Děkuji vám, starý. Děkuji za… požehnání.“ A otočil se a sešel z kopce, tentokrát ne jako obviněný, ale jako lovec, který konečně našel stopu pravého lapky.

Kapitola 10: Zkouška ohněm

Návrat Václava Kubeše na zámek provázelo napětí, které by se dalo krájet. I starý hlídač u brány si odkašlal a zamžoural, jako by se chtěl zeptat, zda má vůbec povolit vstup. Psi ve dvoře zavětřili a rozštěkali se, pak však nečekaně zmlkli, jako by vycítili, že jejich pánem dnes není ten, kdo má klíče, ale muž, který přichází s rozhodnutím.

Nepřišel prosebně, ale s jasným cílem. Našel Alžbětu v zimní zahradě, kde seděla se svěšenýma očima a hladila list kapradiny, jako by v něm hledala útěchu. Mezi palmovými listy a muškáty voněla směs vlhké hlíny a citrusů, které zahradník v koutě právě zastřihoval. Za sklem se snášel pomalý déšť a bubnoval na okenní tabule jako ozvěna jejího rozechvělého nitra.

„Paní hraběnko,“ pronesl pevným hlasem, bez úvodu. „Přišel jsem vrátit, co je vaše.“

Zvedla k němu unavený, zraněný pohled. „Můj recept? Máte ho?“

„Ne. Ale mám vaši důvěru. Nebo alespoň prosím o šanci ji zasloužit.“ A bez obalu jí pověděl vše. Františkovo svědectví, legendu o poctivosti, která je silnější než prokletí, a své podezření na komtesu Matyldu.

Alžběta nejprve nechtěla věřit. „Matylda? To je přece nesmysl! Je oddaná…“

„Je oddaná představě o vás. Ne vám samotné,“ přerušil ji Václav. „A strach z té změny, kterou přináším já, ji dohnal ke krádeži. Chce mě zničit, aby vás ochránila před sebou samotnou.“

V Alžbětiných očích se zračil boj mezi láskou k staré guvernantce a chladnou logikou Václavových slov. A nadějí, že ten muž, do kterého vložila tolik důvěry, přece jen není zrádce.

„Co navrhujete?“ zeptala se konečně, tiše.

„Past,“ řekl Václav. „Řekneme jí, že jste recept našla. Že jste jej náhodou objevila na jiném místě. Že je krize zažehnána. A že… že ji za její oddanost chcete odměnit. Že jí darujete ten recept, aby jej ona, jakožto strážkyně rodinného dědictví, uchovávala.“

Alžběta pochopila. Když se zloděj cítí v bezpečí, sám se prozradí.

Plán byl uveden do pohybu. Komtesa Matylda, když slyšela, že je „recept nalezen“, zprvu zbledla, pak se nervózně usmála. V sále, kde se rozléhalo vrzání parket a v koutě tlumeně tikaly staré hodiny, přijala „dar“ s rukama lehce třesoucíma se, přičemž přísahala na věrnost rodu. Když jí Alžběta s slzami v očích (herecký výkon, který by jí mohl závidět kterákoli vídeňská diva) „svěřila“ recept do opatrování, komtesa se chvěla směsí vítězství a úlevy.

Ještě tu noc se v jejím pokoji rozsvítilo světlo. Václav a Alžběta číhali za portiérem v hale, kde těžký závěs tlumil jejich dech a kde jediným zvukem bylo občasné zapraskání ohně v krbu. Viděli, jak Matylda usedá ke stolu, bere do ruky ukradený papír a… začíná ho přepisovat. Měla v úmyslu vytvořit kopii, kterou by mohla „nalézt“, zatímco originál by zmizel navždy.

Vtrhli dovnitř. Matylda vykřikla a papír sevřela v pěsti. „Alžběto! Tento muž tě ohloupil!“ ječela. „Chce ti ho vzít!“ Byl to zoufalý, směšný pokus.

Nastal chaos. Matylda se pokusila utéct, s papírem sevřeným v ruce. Václav ji sledoval po schodech do haly, kde visely rodové erby a kde v koutě spadla lampa, až se olej rozlil po kamenné podlaze. Alžběta běžela za nimi, její srdce bušilo vztekem a zklamáním.

V rozhodující chvíli, když se Václav málem zmocnil Matyldina zápěstí, se komtesa otočila a máchla po něm svícnem. Václav uhnul, a v tom zmatku se Alžběta ocitla tváří v tvář své bývalé guvernantce.

A v tu chvíli uviděla na podlaze vedle pohovky jeden ze svých střevíčků – tenký, elegantní, na vysokém jehlovém podpatku. Bez přemýšlení, čistě instinktivně, se pro něj sehnula.

„Matyldo, okamžitě mi to dejte!“ zvolala.

Komtesa se na ni podívala s výrazem zatvrzelého šílenství a udělala krok zpět.

A Alžběta, dcera rakouského šlechtice a české matky, vychovaná v salónech Vídně, máchla rukou a hodila po komtesě svůj střevíček.

Letěl vzduchem s nečekanou přesností a jeho tenký, tvrdý podpatek trefil Matyldu přímo do hřbetu ruky, která svírala ukradený recept.

Komtesa vykřikla více z překvapení než z bolesti a její prsty se instinktivně otevřely. Cenný papír vyletěl do vzduchu. Václav se vrhl dopředu a chytil ho, než dopadl na zem.

Nastalo ticho. Matylda zůstala stát, držíc si poraněnou ruku, poražena ne Václavovou silou, ale absurdní a dokonale účinnou zbraní, kterou proti ní její vlastní vychovanka použila. Její svět se zhroutil.

Alžběta stála na jedné noze, druhou měla obnaženou, a zrychleně oddechovala. Její pohled byl však pevný. „Moje kozy,“ řekla tiše, ale jasně, „ať už jsou to koláče, nebo boty, si dovolit nechám jen já.“

A v té chvíli, uprostřed trosek důvěry a s jedním střevíčkem na noze a druhým ležícím na zemi jako trofej, bylo jasné, kdo je skutečnou paní Hrubého Újezdce.

Kapitola 11: Slavnost smíření

Na Hrubém Újezdci zavládlo šílenství svatebních příprav. Bylo to vítané, očistné šílenství, které smylo pachuť nedávného skandálu. Už od rána zněly dvorem pokyny kuchařek, smích děveček a bučení dobytka, který se divil nezvyklému ruchu. Vzduch byl plný vůně čerstvě pečeného chleba, dusání masa a sladké vůně mandlí a kakaa z nové várky Hraběnčiných koz, které se pekly jako na běžícím pásu. Malí kluci se vplížili do kuchyně, aby urvali kousek těsta, a byli přistiženi, dostali lehký pohlavek a talířek drobečků, aby nebrečeli.

Alžběta von Ziegenhügel byla uprostřed toho všeho. Byla to ona, kdo organizoval shánění šatů. Bílých, samozřejmě. Pro nevěstu. Poslala do města pro nejjemnější krajku a hebký batist, aby ušili něco vzdušného a lehkého, co bude vypadat v létě. A černých. Pro ženicha. Václav Kubeš, nyní již oficiálně omilostněný a ctěný, byl postaven před úkol sehnat slušivý černý kabát, ve kterém by nevypadal jako na pohřbu. V krejčovské dílně na něj zpočátku koukali podezřívavě, ale jakmile se rozkřiklo, že pracuje pro hraběnku, šily se knoflíky rychleji než jindy. Alžběta mu osobně vázala kravatu, její prsty se lehce chvěly, když byla tak blízko něj, a její oči zářily tajemstvím.

Květinová výzdoba byla jejím dalším dílem. Trvala na tom, že musí být z místních luk. Celé vesnické děti byly poslány na Kozí horku a do okolních polí, aby natrhaly trsy modrých zvonků, bílých kopretin a žlutého komonelu. Cestou zpět se jeden klučina skutálel z meze, a tak dorazil s rozbitým kolenem a obrovskou kyticí, která byla nakonec tak roztomilá, že skončila přímo na oltáři. Zámek i vesnice se topily v moři jednoduchých, venkovských květin. Všude vlála atmosféra nervózního očekávání.

Poutník, který by přišel zvenčí, by nemohl pochybovat. Náznaky byly všude. Dva milenci, jejichž láska přetrhla konvence, se chystali ke svatbě. Bílá pro ni, černá pro něj. Alžběta zářila štěstím, o kterém se jí před pár měsíci ani nesnilo. A Václavův pohled na ni byl naprosto oddaný.

A pak přišel ten den. Slunce zalilo Kozí horku takovým jasem, že se tráva zdála téměř průsvitná. V dálce bylo slyšet cinkání zvonců pasoucích se koz a hovor sousedů, kteří se scházeli už od svítání. Uprostřed louky byl postaven prostý oltář z proutí a květů. A kolem něj se shromáždil celý Hrubý Újezdec. Šlechta v nejlepším, sedláci v vyžehlených košilích, děvečky s květinami ve vlasech. Stoly se prohýbaly pod Hraběnčinými kozy, pod bochníky chleba, pod mísami s kozím sýrem právě z Kozí horky a pod džbány piva. Starosta měl tak nabitý stůl před sebou, že mu pod ubrusem vyčuhovala noha židle, která se hrozila zlomení.

A když se objevila nevěsta, v bílém batistovém šatě s věncem z kopretin na hlavě, vedená starostou, a k ní přistoupil ženich v novém černém kabátě, s nervózním úsměvem, všichni zadrželi dech. A pak vypukl v radostný jásot, Anička, dcera místního sedláka, a její dlouholetý milý, Honza, kdo si tu sliboval lásku. A jejich nejváženějšími hosty byli hraběnka a inženýr.

Bylo to dokonalé. Svět se propojil. Alžběta, která Aničce pomáhala se šaty, tančila teď s Václavem na louce, která živila její panství. A tančila bosá. Její střevíčky, ty stejné, které se staly nevědomou zbraní i symbolem jejího příchodu, ležely opuštěné pod květinovým oltářem, jako poslední pozůstatek starého života, který byl s konečnou platností odložen. Děti je dokonce zvedly a chtěly si je zkusit, než je rychle odložily zpět, protože bosé tancování se zdálo lepší než škobrtání na jehlách.

Václav ji držel v náručí, cítil pod dlaněmi hrubý batist jejího šatu a pod nohama měkkou trávu Kozí horky. „Takže,“ zašeptal jí do ucha s hravým nádechem, „když už máme bílé šaty a černý kabát…“

Alžběta se zasmála a přitiskla se k němu blíž. „Trpělivost, pane inženýre. Jedna svatba stačí. Dneska.“ Jeho pohled byl však vážný. „Ale ta naše…,“ nedopověděl.

Ona položila prst na jeho rty. „…bude,“ dokončila za něj tiše. „A bude tady. Na naší hořce. A budeme bosí.“

Stáli tam, uprostřed smíchu, hudby a vůně svých koláčů, obklopeni lidmi, kteří je přijali. Muzikanti hráli tak hlasitě, že jim praskaly struny a museli je potajmu měnit. Smích sedláků se mísil se zvonivým smíchem služebných, a starý hajný dokonce vytáhl dudy, o kterých se tradovalo, že na ně už nikdy nehraje.

Jejich láska byla veřejná, viditelná a slavená. A všechny významy koz paní hraběnky – zvířata, koláče, boty, legendy i ty něžné – se slily do jednoho: významu domova.

Kapitola 12: Nový začátek

Vídeňské salóny, honosné plesy a lesklá parketa dvorské etikety – to vše se Alžbětě von Ziegenhügel jevilo jako život v nějaké cizí, překrásné, ale naprosto nehybné vitríně. Psaní, které odtamtud docházelo, plné dotazů na její návrat, skládala nečtené do šuplíku. Obálky s pečetí příbuzných se kupily jako malé hory, ale ona je míjela stejně samozřejmě, jako se procházela zámeckou zahradou. Její odpověď již nebyla sepsána na papíře, ale byla vidět na každém kroku, který podnikla po svém panství.

Jejich panství.

Plány, které spolu s Václavem roztáhli na velkém stole v knihovně, už nebyly jen o záchraně. Byly o budoucnosti. Okna do parku byla pootevřená a dovnitř proudil letní vánek, který hýbal rohy map a šustil listy herbáře, zapomenutého na polici. Když se Václav nad mapou nakláněl, Alžběta slyšela tikání starých hodin a cinkání nádobí z kuchyně, kde se mezitím chystala večeře. Vše působilo jako orchestr maličkostí, který doprovázel jejich společné snění.

A jádrem této budoucnosti už nebyly dřevěné vyřezávané kozy na vratech, byť jejich legendu ctili. Novým symbolem Hrubého Újezdce měly být kozy živé.

„Chov ušlechtilých koz,“ vysvětloval Václav s jiskrou v očích, když ukazoval na mapu pastvin. „Jejich mléko, jejich sýr. Můžeme zásobovat celý kraj. A Hraběnčiny kozy…,“ dodal a pohlédl na ni s pýchou, „…ty budou naší vlajkovou lodí. Sladká i slaná stránka jedné mince.“

Alžběta souhlasně přikývla. Byl to dokonalý, smysluplný plán. Plný života, vůně, chuti. Byl to plán, který stál na tom, co zde vybudovali, a ne na tom, co zdědili.

Toho večera je zastihl na Kozí horce. Slunce se blížilo k obzoru a celou louku zalévalo zlatavé, teplé světlo, které měnilo trávu v měkký koberec a vzdálený zámek v tajemnou siluetu. Ptáci zpívali svou poslední píseň dne a z vesnice se ozývalo bušení kladiv, protože kovář si ještě chtěl dokončit práci. Stáli tam spolu, opřeni o dřevěnou ohradu, a pozorovali, jak se stádo koz pomalu schází k noclehu. Některé kozy ještě tvrdohlavě okusovaly mladé výhonky na kraji louky, jiné už netrpělivě bučely a čekaly, až je honáci zavedou do chléva.

Alžběta se lehce opřela o Václava, cítila pevnost jeho paže a teplo jeho těla. Cítila vůni trávy, koz a jeho pracovního dne – směs, která se jí stala vonějším parfémem než cokoliv z Vídně. Vzpomněla si, jak kdysi váhala, zda se dokáže vzdát jemných flakonů s růžovým olejem a ambrózií. Teď se pousmála nad tou představou – nic jí nechybělo.

Dívali se na západ slunce, které barvilo nebe do oranžova a fialova. Nebylo třeba slov. Vše bylo řečeno, vše bylo vybojováno. Jen šelest křídel netopýra, který se mihnul kolem, připomněl, že den definitivně končí.

V tu chvíli, v tom tichu, pro ni všechny významy „jejích koz“ do sebe dokonale zapadly. Byly to zvířata, která teď pásli a která znamenala prosperitu. Byly to koláče, které se staly sladkým pojítkem s lidmi. Byly to střevíčky, které teď ležely zapomenuté v botníku, protože zde našla půdu pod nohama. Byly to legendy o věrnosti, které našly naplnění. A byly to i ty něžné, které patřily pouze jí a jemu, a které teď cítila, jak se jí pod šaty lehce dotýkají jeho ruka.

Byla šťastná. Byla milovaná. A byla konečně, naprosto a nezvratně, doma.

„Máme pěkné kozy, paní hraběnko,“ zašeptal Václav tiše do jejího vlasů, a v jeho hlase byl slyšet celý vesmír významů, který toto slovo neslo.

A Alžběta se jen usmála do zapadajícího slunce. „Ano, pane inženýre,“ odpověděla tiše. „Máme. A jsou všechny jen naše.“

Hraběnčiny kozy

dle rodinného sešitu z konce věku minulého

Co jest potřebí:

- Půl libry másla čerstvého, a kus zvláštního na vymazání formy

- Libry mouky polohrubé takřka celé, a hrstku na vysypání+-Čtyři vejce střední

- Špetku soli

- Čtvrt lžičky jedlé sody (užije-li kdo; jinak sníh tuhý postačí)

- Cukru s vanilkou dvě lžíce

- Jablek oloupaných a na struhadle zpracovaných téměř dvě libry

- Kůru z celého citronu

- Cukru moučky čtyři loty

- Lžíci skořice

- Ořechů vlašských dva loty a půl

Způsob přípravy:

Ořechy na prkénku nožem se nasekají aneb na struhadle hrubém nastrouhají. Formu k pečení, plech s okrajem vyšším, máslem hojně vymaže a moukou vysype.

Z mouky, másla změklého, prášku kypřicího, žloutků, kůry citronové, špetky soli a polovice cukru vanilkového zadělá se na vále těsto. Rychle se s ním nakládá, by máslo příliš nezměklo. Těsto se rozdělí na tři díly: menší díl na talíř se dá a do nejchladnějšího kouta spíže se uloží, by ztuhl; větší dva díly v bochánek se formují a na chladné místo aspoň na dvě hodiny se odloží.

Z těsta odpočinutého vyválí se plát dle velikosti formy, na okraje se nezapomene. Plát do formy se vloží a uhladí.

Z bílků se ušlehá sníh tuhý, do něhož se přidá cukr moučka. Jablka se oloupou, nastrouhají nahrubo a na sítu se nechají, by přebytečnou šťávu pustila. Potom jablka na těsto se rozloží, skořicí, cukrem vanilkovým a ořechy nasekanými se posypou. Na to se vrstva sněhu rozetře.

Konečně menší díl těsta ze spíže se vyjme, nechá trochu povolit a na struhadle hrubém se nastrouhá. Touto strouhankou těsta celý koláč se posype, takže nepravidelná, zvlněná klenba vznikne, jež se v peci krásně zapeče.

Pec se vyhřeje mírně (na 160 stupňů, měří-li kdo) a koláč se peče 40 minut, až povrch zrůžoví a vonět počne.

Po vychladnutí na řezy se krájí. Podávají se k čaji aneb kávě černé, nejlépe z krámu v Brně, v domě číslo 10 na ulici Rašínově.

Table of Contents

Kapitola 1: Prokletí nebo dědictví?

Kapitola 2: Inženýr s plánem

Kapitola 3: Místní zvyky

Kapitola 4: Nebezpečná pomoc

Kapitola 5: Hraběnčiny řezy

Kapitola 6: Půlnoční koupel

Kapitola 7: Drby se šíří

Kapitola 8: Krádež řezů!

Kapitola 9: Tajemství legendy

Kapitola 10: Zkouška ohněm

Kapitola 11: Slavnost smíření

Kapitola 12: Nový začátek

Hraběnčiny kozy