Kapitola 1: Jake Fletcher – Král bulváru z Newarku

Déšť bubnoval na plechovou stříšku nad výfukovým potrubím sodovkárny Rayzor jako rozbitý buben. Ten zvuk byl soundtrack mého života. Já, Jake Fletcher, jsem bydlel v jeho stínu, v cihlové krabici z dob, kdy byl Newark ještě hrdým městem. Z okna mého „studia“ – což byl stůl zarámovaný pohledem na protější zeď požární únikové schodiště – jsem viděl, jak se do vrčících násypek sype tunová dávka cukru, která se zítra stane přeslazeným šumivým svinstvem. Ironie nebyla ztracena na mně. Taky jsem byl expert na výrobu šumivého svinstva.

Můj „trůn“ byla židle, která prošla více redakcemi než já sám. Opěradlo bylo fixované izolepou v barvě, která se s ničím neshodovala. Můj „žold“ přicházel e-mailem od šéfredaktorů webů, jejichž názvy by slušný novinář vyslovil jen s rouškou na tváři. AmerickýGlobus.cz, Zpravodajství247.net, TeďUžVíme! Platili pět centů za slovo, a když jsem se posral a napsal článek o tom, jak místní radní chytil svou asistentku v rozebraném voze na golfovém hřišti, mohl jsem si dopřát luxus. Třeba novou zubní pastu.

„Jake,“ říkala mi Lena minulý týden, když jsem jí vyprávěl o svém nejnovějším nápadu na článek – důkaz, že městská hromadná doprava používala staré sanitky k převozu imigrantů, aby ušetřila. „Ty jsi vlastně král. Král bulváru z Newarku. Král Jake Fletcher.“

Řekla to s úsměvem, ale v jejích očích byl smutek. Lena pracovala v reklamě, v jednom z těch skleněných mrakodrapů na Manhattanu, kam jsem se díval dalekohledem, když jsem chtěl vidět, jak vypadá skutečný život. My dva jsme byli jako naše města: odděleni řekou, spojeni mostem, který stál hromadu peněz a který se neustále rozpadal.

Ta slova ve mně rezonovala. Král bulváru. Byl to titul, který jsem si nikdy nevybral, ale který mi padl jako ulitý. Jake Fletcher, korunovaný sarkasmem a whiskey z plastové lahve. Až do toho dne.

Byl to článek jako každý jiný. Měl dobrý potenciál: „Vláda vám možná právě ukradla sluneční svit.“ Šel jsem do toho po hlavě. Zmínil jsem skutečný, veřejně známý program HAARP na Aljašce, jehož oficiálním cílem byl výzkum ionosféry. Pak jsem ale přidal svůj vlastní, vylepšený recept: utajené rozšíření, „Projekt Cirrus“, mikrovlnné vysílače maskované jako větrné elektrárny, které dokážou rozhánět mraky nad sídly elit a posílat bouřky nad Midwesternské farmy, aby zkrachovaly a Musk je mohl levně koupit pro své vertikální farmy.

Byl to krásný, sebevražedný kousek. Publikoval jsem ho na TeďUžVíme! a čekal na malou vlnu šumu v rybníčku internetových bláznů.

Místo toho se strhla tsunami.

Ne tsunami uznání. Tsunami výsměchu. Několik vět z článku se utrhlo z kontextu a letělo po X jako vlaštovka potřísněná holubím trusem. „Novarkský konspirátor Jake Fletcher tvrdí, že vláda krade slunce!“ „Zaplaťte mu terapii, ne kliky!“ Byl jsem meme. Byl jsem vtípek v podpisu pod fotkou deštivého pikniku.

Mainstreamová média se přidala s pobaveným povýšením. Krátké články v sekcích „Kuriozity“ nebo „Internet se baví“. Vždy s poučením o „kritickém myšlení“ a „nebezpečí dezinformací“. Můj byt, obvykle tichý kromě vrčení sodovkárny, najednou zaplnil dusivý pocit izolace. Byl jsem neviditelný muž, který se najednou stal viditelným jen jako karikatura. Jake Fletcher – klaun týdne.

Ten večer Lena přišla unavená z práce. Podívala se na mě, jak civím na monitor, zaplavený ozvěnami mého vlastního ponížení. „Jaku...“ začala, a já jsem věděl, co přijde. Její hlas byl plný toho soucitu, který bolí víc než vztek. „To s tím počasím... to myslíš vážně?“ „Jsou tam fakta,“ zabručel jsem do své sklenice s levným whiskey. „HAARP je skutečný.“ „Ale zbytek? Jake, prosím tě. Podívej se, co si o tobě píšou. S takovýma věcma...“ Odmlčela se a položila mi ruku na rameno. „S takovýma věcma do New York Times nikdy psát nebudeš.“

To byla ta rána, která srazí krále z trůnu. Ne výsměch anonymního davu. Ta slova od někoho, na kom mi záleželo. Byl to rozsudek. Rozsudek nad Jakem Fletcherem, nad mou kariérou, nad mými sny, nad mou celou existencí.

V tu chvíli jsem přestal být králem bulváru. Byl jsem jen Jake Fletcher, blázen z Newarku, který bydlel vedle sodovkárny a který si vymýšlel pitomosti o počasí.

Až na to, že jsem nevěděl, jak moc se ten blázen z Newarku brzy začne těm, kteří se mu smáli, strašně, strašně podobat.

Kapitola 2: Duch z minulosti

Inbox je pro mě jako můj obývák: přeplněný smetím, občasnými výhrůžkami a nabídkami na zvětšení penisu, které by neprošly ani na nejtemnějším bulvárním webu. Právě jsem smazal další nabídku na „exkluzivní“ rozhovor s mužem, který tvrdil, že je vnukem Nikoly Tesly a že mu ukradli plány na perpetuum mobile, když mi zrak sklouzl k předmětu, který tam jako diamant v popelnici neseděl.

Od: Sebastian Voss

Předmět: Váš článek. Projekt Cirrus.

Tělo zprávy bylo krátké, sekané, téměř telegramové.

Pane Fletchere.

Přečetl jsem si váš článek. Smělý. Naivní, ale smělý. Poškrábal jste povrch něčeho, co je hlubší, než si dokážete představit. Počasí je jen nástroj. Nikdy není cílem.

Pokud máte zájem dozvědět se, kdo skutečně drží kormidlo, jsem ochopen se podělit. Mé současné ubytování je poněkud… stálé.Ridgewoodská ústavní léčebna. Návštěvní hodiny jsou o víkendech.

S. Voss

Sebastian Voss.

Jméno, které na mě vypadlo z historie bulvární žurnalistiky jako zlatý zub. Bývalá superstar autorizovaných životopisů. Muž, který strávil měsíce v salonech moci, než aby o nich jen psal. Hillary Clintonová, George W. Bush… dokonce prolomil hradbu kolem Elona Muska a sepsal tu oficiální, nalakovanou verzi jeho života. A pak… přehrál si. Podle článků „podlehl obrovskému pracovnímu tlaku a paranoidním bludům“. Skončil za zdmi. Zpitvořená hvězda.

A teď mi psal. O mém článku.

Lena by řekla, že je to past. Že je to další blázen, který našel svého spřízněného ducha. Ale něco mi bránilo smazat tu zprávu. Byl to tón. Ten sebejistý, skoro mentorující tón. „Naivní, ale smělý.“ Jako by mi starý profesor dával trojku s hvězdičkou.

O víkendu jsem jel do Ridgewoodu.

Léčebna nevypadala jako z hororu. Vypadala jako z úředního rozhodnutí. Nudná cihlová budova obklopená příliš udržovaným trávníkem, který křičel: „Podívejte, jak jsme normální!“. Uvnitř to vonělo dezinfekcí, levným jídlem a rezignací.

Čekárna byla prázdná. Sestra za sklem, jejíž obličej vypadal, jako by byl také vyroben z cihly, mi podala návštěvní knihu. „Pokoje 4B. Máme tu dnes nějak rušno,“ řekla bez jakéhokoli náznaku, že by to mohla být pravda.

Místnost 4B byla holá. Stůl, pět židlí, na stěně nalepený obraz – nějaký anonymní impresionistický výjev, který měl být uklidňující, ale působil jen depresivně. A pak tam byl on.

Sebastian Voss nebyl přízrak. Byl to stín. Vychrtlý, v papírových bačkorách a levných teplákách, které visely na jeho kostnatých bocích. Ale když zvedl hlavu, všechna moje předsudky vzaly za své. Jeho oči. Byly neuvěřitelně živé, brilantně modré a soustředěné jako laserový paprsek. Vypadaly jako jediná věc v té místnosti, která nebyla ošuntělá.

„Voss,“ řekl. Jeho hlas byl překvapivě hluboký a kontrolovaný. Podal mi ruku. Stisk byl pevný, až příliš vědomý si své vlastní síly.

„Fletcher. Díky, že jste mi…“

„Ztrácíme čas zdvořilostmi,“ přerušil mě. Jeho pohled mě sžíral, analyzoval. „Četl jsem váš článek. Byl to hezký pokus. Romantický.“

„Romantický?“ ohradil jsem se. „Fakta o HAARPu jsou…“

„Fakta!“ zasmušil se a mávnul rukou, jako by odháněl otravnou mouchu. „Fakta jsou pro ně jako cihly. Berou je a staví z nich zeď, za kterou se schovají. Vy jste na tu zeď ukázal a řekl: ‚Hele, zeď!‘ Já vám říkám, kdo ji postavil, proč a co je za ní.“

Naklonil se přes stůl. Cítil jsem jeho intenzitu, téměř fyzický tlak.

„Projekt Cirrus? Počasí? To je dětská hračka, Fletchere. Hračka pro ambiciózní plukovníky a naivní vědce, kteří si myslí, že hrají Boha. Skutečná hra je jiná. Je o kontrole. O kontrole zdrojů, trhů, populací. O kontrole pravdy.“

Jeho slova visela ve vzduchu, hustá a těžká.

„Váš článek nebyl o tom, že jste se spletl. Byl o tom, že jste se téměř trefil. A to je pro ně mnohem, mnohem nebezpečnější než nějaký blázen, který tvrdí, že ho sledují zelení mužíčci. Blázna ignorujete. Toho, kdo má kus pravdy, musíte zničit.“

V té sterilní, umírající místnosti mi Sebastian Voss, oficiálně certifikovaný šílenec, začal skládat svět do děsivě smysluplného obrazu. A já, Jake Fletcher, král bulváru z Newarku, jsem mu naprosto, absolutně věřil. Byl to nejpohodlnější pocit, jaký jsem za dlouhou dobu zažil. A také ten nejděsivější.

Kapitola 3: Systémový inženýr

Voss se opřel o stůl, jeho dlouhé, štíhlé prsty se sevřely. V jeho očích hořel ten zvláštní, soustředěný plamen, který přeměňoval ubohou návštěvní místnost v přednáškový sál.

„Abyste tomu porozuměl, Fletchere, musíte zapomenout na pitomce v cínových kloboucích a satanistické rituály v suterénech golfových resortů,“ začal, jeho hlas klidný a vyčerpaný, jako by opakoval lekci, kterou už doufal, že nikdy nebude muset učit. „Skutečná architektura moci je nudná. Účetně nudná. Je to o akcionářích, nikoli o členech. O dividendách, ne o krvi.“

Přestal, aby si prohlédl můj výraz. „Původním architektem… správcem tohoto globálního portfolia… byl David Rockefeller. Ne nějaký kreslený zlý génius, ale dokonalý systémový inženýr. Jeho impérium nebylo postaveno na ropě, ale na vztazích. Na chladné, matematické představě, že svět lze řídit jako dobře diverzifikovanou investici.“

Voss se ponořil do historie, kterou jako by četl z neviditelného teleprompteru. „Rockefeller nepotřeboval tajné společnosti v tradičním smyslu. Jeho nástroje byly mnohem účinnější, protože veřejné a legitimní. Council on Foreign Relations (CFR). Trilaterální komise. Bilderberg Group.“

„To nebyly zednářské lóže,“ pokračoval, jeho hlas nabíral na intenzitě. „Byly to neformální alumni kluby pro absolventy Ivy League, kteří dosáhli vrcholu. Místo, kde se bohatství z Wall Street, vliv z Washingtonu a akademická aura z Harvardu a Yale setkávají na koktejlových večírcích a uzavřených jednáních. Cíl? Zajistit, že se svět bude točit způsobem, který je… předvídatelný. Výhodný. Stabilní. Pro ně.“

„A tady,“ řekl a naklonil se blíž, jeho šepot byl nyní ostřížím, „se rodí pravá konspirace. Ta, která funguje. Není to o zlých mužích, kteří se spikli, aby ovládli svět. Je to o naprosto racionálních mužích – a pár ženách – kteří se sešli, aby zajistili, že jejich definice stability se stane definicí světa. A kdo je proti této stabilitě, je destabilizující živel. A s živlem se zachází jako s živlem. Izoluje se. Neutralizuje.“

„Všechny ty konspirační teorie – o Novém světovém řádu, o globální vládě – měly pravdu v jádru, ale naprosto se sekly v provedení. Hledaly satanisty, kde měly hledat bankéře. Hledaly rituály, kde měly hledat daňové zákony a měnovou politiku. Rockefellerův skutečný genius byl v tom, že pochopil: nejúčinnější světovláda je ta, která vypadá jako mezinárodní spolupráce. Která se tváří jako filantropie a globální governance. Jeho slavný výrok z roku 1994 nebyl přiznání, byl to žert… mission accomplished pronesený nad šampaňským. Řekl: 'Někdo se spiknul proti zájmům Spojených států… a já jsem rád, že to tak je.' Svět to bral jako metaforu. Nemýlil se. Mýlil se v tom, že si myslel, že je to jen metafora.“

Kapitola 4: Architekti nového řádu

Přestal na chvíli, aby si prohlédl můj výraz, jestli držím krok.„Jejich cíl nikdy nebyl o vládnutí světu z tajné podzemní základny. Byl – a je – o vytvoření podmínek, za kterých oni nemusejí být vládnuti. Aby globální systém – ekonomika, politika, média – fungoval stabilně a podle pravidel, která sami napsali. Říkají tomu Nový světový řád. My tomu říkáme klec.“

„A pak,“ pokračoval a jeho hlas se poprvé zachvěl nepatrným vzrušením, „se systém vyvinul. Rockefeller zemřel. Stará garda, ti, kteří ještě věřili v jakousi veřejnou službu, byť pokřivenou, odešla. A portfolia se ujala nová generace.

„Mark Zuckerberg,“ vystřelil jsem, snaže se držet krok.

Voss se pohrdavě ušklíbl. „Zuckerberg? Ten chlapec, co prodává reklamu na farmářské hry a lidskou pozornost? Ne, ne. Zuckerberg je užitečný idiot. Prodejce návykové látky zvané ‘spojení’. On sbírá data. To je malý rybolov. Nová garda nechce ryby chytat. Chce vlastnit oceán a účtovat poplatky za plavbu. Zuckerberg je hokynář. My mluvíme o architektech říše.“

Jeho oči znovu zablýskly tím fanatickým světlem.„Technokrat. Vizionář s mindrákem boha.“

„Elon Musk,“ vydechl jsem téměř bez dechu.

Voss přikývl, jako by učitel chválil průměrně nadaného žáka. „Přesně tak. Není to jejich král. To je příliš staromódní. Je primus inter pares. První mezi rovnými. A jeho impérium… to je ta klec, Fletchere. SpaceX ovládá infrastrukturu nad našimi hlavami. Neuralink se pokusí ovládnout hardware v našich hlavách. A X…“ Zasmál se krátce, dutě. „X je dokonalý nástroj. Říkáte mu platforma, ale je to past. Monitoruje veškerou komunikaci, štěpí společnost na nesmiřitelné tribaly a nakonec bude diktovat, jaká verze pravdy je ta povolená. Je to pánovi domu, který ovládá termostat, bezpečnostní kamery i reproduktory v každém pokoji. A všichni jsme mu to dobrovolně dali.“

Mlčel jsem. Mozek se mi snažil zpracovat tu záplavu informací. Znělo to šíleně. A přesto… přesto to mělo děsivou, vnitřní logiku. Byl to byznys plán, ne manifest šílence.

„Myslíte si, že jsem se zbláznil,“ prohlásil Voss najednou, ne jako otázku, ale jako konstatování.„Říkají to o vás obou,“ odpověděl jsem.

Usmál se toho hořkého, vědomého úsměvu. „Právě proto mi věříte. Proto jste přišel.“ Zvedl se a přešel k oknu s mřížemi. „Oni nepotřebují zabíjet. Potřebují jen vyvolat přesně ten pocit, který teď máte. Aby pravda zněla tak šíleně, že ji člověk radši zavrhne, jen aby nepřišel o vlastní rozum.“

Otočil se a podíval se mi přímo do očí. „Potřebujete důkazy. Ne pro svět. Ten je ještě nepřipravený. Potřebujete je pro sebe. Aby vás ta věc nepustila.“

Přejel rukou pod matrací své postele a vytáhl tenkou, ošoupanou složku z hnědého kartonu. Byla téměř prázdná. Položil ji na stůl před mě.

„První splátka,“ řekl tiše. „Abych vás ujistil, že to, co slyšíte, není hlas šílence z blázince.“

Otevřel jsem ji. Uvnitř byly dva dokumenty.

První: Sken stránky z poznámkového bloku. Našmárané, ale čitelné poznámky z rozhovoru, vedené Vossovým charakteristickým úhledným písmem. Datum bylo z před pěti let. Jméno subjektu: E.M. A uprostřed odstavce o governanci a budoucnosti Marsu byla jedna věta podtržená třikrát:„Demokracie je jen přechodná fáze. Příliš pomalá, neefektivní. Musíme ji v zájmu pokroku přeskočit.“

Druhý: Fotokopie rukopisné stránky z Bushovy biografie. Poznámky na okraji, patrně od editora nebo právníka. Velkými písmeny, červeně, vedle odstavce o důsledcích 11. září:„TOTO VYŇAT - příliš otevřené. Popisuje 'dlouhodobou strategii', ne okamžitou reakci. Může vyvolat nesprávné interpretace.“

Zvedl jsem zrak. Voss stál a díval se na mě. V těch brilantních očích už nebyl ani náznak šílenství. Byl tam jen chladný, nemilosrdný klid.

„Vítejte ve skutečné matrice, pane Fletchere,“ řekl tiše. „Teď už nemůžete tvrdit, že jste nevěděl.“

Jeho slova visela v těžkém, sterilním vzduchu mezi námi jako něco hmatatelného. Cítil jsem, jak se mi ten ošoupaný karton složky pod prsty mění z pouhého papíru na žhavý uhlík, který může spálit celý můj dosavadní život. Voss jen stál a sledoval mě s tím nesnesitelným, vědoucím klidem. Nemusel už nic říkat. Už to všechno řekl.

Náhlé zaklepání na dveře nás oba trhlo ze soustředění. Dveře se otevřely a v nich se objevila ta samá cihlová tvář sestry z recepce.„Návštěvní hodiny končí,“ ohlásila monotónním hlasem, který neznal a nechtěl znát význam slov, která pronášela.

Vossův výraz okamžitě ztuhl a změnil se zpět do masky ukázněného pacienta. Mírně přikývl, aniž by na ni pohlédl. „Děkujeme, sestro.“

Otočil se ke mně a podal mi ruku. Jeho stisk byl tentokrát krátký, formální.„Zamýšlejte se, Fletchere. Ale opatrně.“

Zvedl jsem se, strčil jsem tu prokletou složku pod bundu a vyšel z místnosti bez jediného slova. Moje nohy mě nesly chodbou, která najednou vypadala nekonečně dlouhá a nepřátelská. Výtah, dveře, cesta přes příliš udržovaný trávník – to všechno bylo jen rozmazané pozadí.

Sedl jsem do svého auta, ale nezačal jsem ihned startovat. Jen jsem seděl a civěl na cihlovou budovu za volantem, do okna, za kterým teď zase byl jen Sebastian Voss, oficiální šílenec. A já jsem měl v podpaží důkaz, že možná, jen možná, je to ten nejsečtělejší člověk, kterého jsem kdy potkal.

Zapnul jsem motor a staré auto se rozběhlo s protestujícím vrčením. Odjížděl jsem odtamtud s pocitem, že se mi svět právě rozpadl na kousky. A ty kousky, místo aby do sebe zapadaly, mě pořádně a zlovolně řezaly.

Kapitola 5: Normální šílenství

Cesta z Ridgewoodu do Newarku se stala tunelem. Mlha ve mé hlavě byla tak hustá, že jsem sotva vnímal řvoucí kamiony na Turnpike. Na výjezdu č. 15 mě předjel červený pickup se zaprášeným přívěsem, z něhož trčela sekačka a starý gauč – groteskní obraz amerického snu na kolečkách. V rádiu se zadrhával talk show moderátor, který se právě hádal s posluchačem o to, zda byl Biden senilní už v době, kdy kandidoval, nebo až později. Ironie, která by mě jindy pobavila, mi tentokrát proklouzla mezi prsty. Pod kapotou mi na prsou přímo nad srdcem nepříjemně hřála složka s Vossovými „důkazy“. Cítil jsem se, jako bych pašoval ozářený uran.

Byt mě přivítal známým chórem: duněním sodovkárny a pronikavým pískáním ledničky, která si už asi dvacet let myslela, že je vlakové nádraží. Na chodbě sousedovic dítě bušilo do dveří plastovou pálkou, dokud na něj matka nezařvala tak hlasitě, že se odrazila i v mém skle. Hodil jsem klíčky na stolek a složku jsem instinktivně strčil pod hromadu starých novin – absurdní pokus schovat ji před… před kým? Před Lenou? Před sebou samým?

„Jaku? To jsi ty?“ Z ložnice se ozval její hlas, unavený, ale laskavý.

„Kdo jiný,“ zabručel jsem a otevřel lednici, abych našel něco, co by smylo chuť dezinfekce a beznaděje. Lednice vydechla oblaka pachů: starý sýr, otevřená sklenice nakládaných okurek a zapomenutá krabička čínského jídla. Vybral jsem plechovku piva, jako by to byl poslední přeživší ve válce chlazených potravin.

Lena se objevila ve dveřích, ovázaná v mém starém županu. Její pohled byl měkký, ale vyčerpaný. „Tak jak to šlo? Setkal ses s tím… spisovatelem?“

„Setkal,“ řekl jsem a otevřel plechovku piva. Cvaknutí znělo v tichém bytě obscénně hlasitě.

A pak se ze mě slova vyhrnula. Nemožné je zastavit příval, když se přehrada protrhne. Hltal jsem vzduch a popisoval jí Vossa. Jeho oči. Jeho klid. Rockefellerovy sítě. Muskovo impérium jako nástroj kontroly. Trumpa jako nepředvídatelného živlu. Bidena jako předvídatelného interfacu. Slova se hrnula jako divoká voda, snaže se jí předat tu děsivou, dokonalou logiku, která mi v té místnosti připadala tak jasná.

Lena mě poslouchala. Neřekla ani slovo, dokud jsem nedomluvil, až jsem zůstal stát s napůl prázdnou plechovkou v ruce a lapal po dechu. Její tvář nebyla posměšná. Byla… zarmoucená. Smutná až do morku kostí.

„Jaku,“ řekla tiše a její hlas se téměř ztrácel v řevu sodovkárny. „Jaku, prosím tě. Slyšíš sám sebe?“

„Slyším! A konečně to dává smysl!“

„Dává to smysl šílenci,“ odvětila bez hněvu, s nekonečnou lítostí. „Jake, ten muž je paranoidní schizofrenik. Je zavřený v léčebně. Samozřejmě, že to bude znít logicky. Paranoia je vždycky dokonale logická uvnitř své vlastní bubliny. To je její podstata.“

„Mám důkazy,“ zašeptal jsem zoufale.

„Máš poznámky šílence,“ opravila mě něžně. „Máš vytržené věty z kontextu. Jaku, vždycky jsi hledal tu velkou rybu. Vím to. Ale chytil jse se na háček, který si sám navlékl.“

Chtěl jsem protestovat, chtěl jsem jí ukázat tu zatracenou složku, ale v tu chvíli mi zazvonil telefon. Ne moje redakční číslo, ale soukromé. Neznámé číslo.

Zdvihl jsem ho, rád, že mám důvod uniknout Leninu pohledu.

„Fletcher,“ řekl jsem ostře.

„Fletchere, tady Miller z ‚Newark Star-Ledger‘,“ ozval se chraplavý, důvěrně známý hlas. Ben Miller. Šéf místní rubriky. Chlapík, který mi občas hodil kost – reportáž o zanedbaném parku nebo o korupci v místní samosprávě, když měl slabší den. Slyšel jsem v pozadí redakční ruch: chrastění klávesnic, tlumený smích, telefonní vyzvánění. Zvuk normálního světa, z něhož jsem byl vyhnán.

„Bene. Co je?“

„Poslouchej, mám tu pro tebe perličku. Volal mi kámoš z Fairbanksu na Aljašce. Prý se tam strhlo pozdvižení kolem nějakých podivných světel. Místní mluví o UFO, o ruských dronech, víš, jak jsou ti chlapi z horáci vystresovaní. Řekl jsem si – tohle je job pro Jakea Fletchera. Král bulváru z Newarku, co?“

Jeho hlas byl přátelský, až přehnaně. Byl v něm falešný tón.

„Zaručené zdroje?“ zeptal jsem se mechanicky.

„No jistě! Chceš to? Je to tvoje, jestli na to skočíš. Můžeš tam dokonce letět, když vymyslíš dobrý úhel pohledu.“

A pak, téměř bez přechodu, se jeho tón změnil. Srazil hlas, jako by se skláněl k mikrofonu. „A Jaku… přestaň se už votravovat tím Vossem. Chápu, že hledáš ten velkej příběh. Ale chodit za tim… víš… za tim bláznem z Ridgewoodu… To ti nepomůže. Lidi se začínaj ptát. Začíná to vypadat špatně. Pro tebe. Chápeš?“

Zamrzl jsem. Miller věděl. Věděl, kde jsem byl. A volal mi, aby mi nabídl pohádku o zelených mužíčcích na Aljašce a zároveň mi nenápadně podřízl nohy pod křeslem.

„Jasně, Bene,“ řekl jsem a snažil se, aby můj hlas zněl normálně. „Pošli mi detaily. Podívám se na to.“

Zavěsil jsem. Lena se na mě dívala. Její výraz říkal všechno: Vidíš?

„Kdo to byl?“ zeptala se.

„Miller. Nabídl mi reportáž. O UFO na Aljašce.“

Na její tváři se objevil výraz hluboké úlevy. „To je skvělé, Jaku! To je přece to, co umíš! Skutečná práce!“

Ani na vteřinu nepochopila, že to byla výplata. Úplatek. Odměna za to, že přestanu šťourat tam, kde nemám.

Podíval jsem se na ni, na její upřímnou radost, a pak na hromadu novin, pod kterými ležela Vossova složka. Za oknem se rozštěkal pes, někde na ulici troubil taxík, a v dálce nad Newarkem blikalo světlo letadla směřujícího na JFK. Všední kulisy. A já stál na rozhraní dvou světů. V jednom jsem byl král bulváru, kterému nabízejí pitomost o UFO. Ve druhém… ve druhém jsem byl muž, který držel klíč k největšímu příběhu století. A všichni, včetně ženy, kterou jsem miloval, se mě snažili přesvědčit, že ten druhý svět je jen blázinec.

A já jsem si nebyl vůbec jistý, ve kterém z nich se právě nacházím.

Kapitola 6: Garáž na Long Islandu

Millerova nabídka byla tak průhledná, že to až bolelo. UFO na Aljašce. Byl to háček, na který jsem se rozhodl chytit. Nebylo to kvůli příběhu. Bylo to kvůli krytí. Potřeboval jsem důvod být mimo Newark, důvod, proč bych najednou lítal po zemi. A Aljaška zněla dost daleko na to, aby to ospravedlnilo jakoukoli eskapádu.

Před odletem z JFK jsem měl několik hodin čas. A jednu zastávku. Pomocí starých kontaktů a špinavého googlování jsem vypátral Adama Colea. Bývalý osobní asistent velmi, velmi vlivné senátorky s blízkými vazbami na Clintonové. Oficiálně teď „soukromý konzultant“. Neoficiálně… no, to jsem se právě chystal zjistit.

Setkání bylo domluvené přes tři prostředníky. Místo: prázdná garáž k jednorodinnému domu v Levittownu na Long Islandu, který vypadal, jako by čekal na demolici. Oprýskaná vrata držela pohromadě jen silou rezavých pantů, na příjezdové cestě se válela vybledlá dětská koloběžka a plechovky od piva. Čas: až nápadně brzy ráno, kdy se mlha válela nad trávníky a jednotlivé domy vypadaly, jako by se teprve probouzely ze zlého snu.

Adam Cole nebyl tím, co jsem čekal. Místo oholeného, ostře oblečeného mladíka jsem potkal muže, kterému bylo možná čtyřicet, ale vypadal na padesát. Měl na sobě roztaženou mikinu s kapucí a džíny, oči mu neklidně pobíhaly. V garáži voněla nafta a strach. V koutě se na hromadě harampádí válela stará pneumatika a rozbitý radiopřijímač, ze kterého se občas ozvalo tiché zapraskání, jako by chytal signál z jiného světa.

„Máme pět minut,“ procedil, aniž by se na mě pořádně podíval. Kouřil elektronickou cigaretu, jejíž pára se mísila s ledovým vzduchem. „Řekněte, co chcete, a zmizte.“

Vytáhl jsem telefon, kde jsem měl připravený screenshot Vossovy poznámky o „dlouhodobé strategii“. Byl to risk, ale chtěl jsem vidět jeho reakci. „Zajímá mě tohle. Znáte to? Znáte ten kontext?“

Cole se na displej podíval. Jeho ruka se zachvěla. Odvrátil zrak, jako by ho ten obraz mohl popálit. „Nevím, o čem mluvíte. Nesmysly. Vytržený z kontextu.“ Jeho hlas byl napjatý, téměř pisklavý.

„Sebastian Voss tomu věřil. A teď je pod zámkem ve cvokhausu.“, pronesl jsem klidným tónem.

Jméno Voss na něj zapůsobilo jako výboj taseru. Ztuhl. „Neznám toho člověka. A vy byste na něj měl taky zapomenout. Stejně jako na všechno, co vám řekl.“

„Proč? Co je za tím?“

Zasmál se krátce, hystericky. „Vy si pořád myslíte, že je to nějakej pěknej, čistej byznys, co? Že jde o peníze a moc?“ Konečně se na mě podíval. V jeho očích byl čistý, nespoutaný strach. „Kámo, pusť to z hlavy. Opravdu. Jsou tady lidi…“ Odmlčel se a rozhlédl se, jako by se bál, že i prázdná garáž má uši. Někde za zdí vrzlo dřevo, snad jen větrem, ale Cole sebou trhl, jako by slyšel kroky. „…lidi, co nespí. A nesnáší, když se někdo šťourá. Šťourá do věcí, který by měly bejt zapomenuty. Nejsou to hry. Je to… je to jiná liga.“

Sebral se a odhodil e-cigaretu na betonovou podlahu. „Nikdy jsme se nepotkali. A pokud máte rozum, budete to tvrdit i Vy .“

Otočil se a rychle zmizel zadními dveřmi garáže, které vrzavě zapadly za ním. Nechal po sobě jen pach mentolu a absolutního, hmatatelného děsu. Nemusel mi vyhrožovat. Jeho strach byl nakažlivější než jakákoli hrozba. Byl to dokonalý, sebevymezující mechanismus. Stačilo ho jen ukázat.

Cesta na letiště JFK byla mlčenlivá. Dálnice se hemžila ranními dodávkami a taxíky, na obzoru se třpytily zamlžené mrakodrapy Manhattanu. Coleova slova se mi ozývala v hlavě. Lidi, co nespí. Voss mi nabízel grandiózní vizi systému. Cole mi ukázal jeho stín. A ten stín stačil.

Aljaška byla dokonalým protilékem. Mráz, který štípal do tváří, byl čistý a ostrý, ne jako ten vlhký, dusivý strach v garáži. Ulice Fairbanksu působily ospale a křehce, jako by celé město stálo na hraně zimního snu. Místní horalové, lovec s odrbaným kšiltem a majitelka motelu s ošlehanou tváří, byli nadšení, že se někdo zajímá o jejich „podivná světla“. V krčmě s oprýskanými stoly a křivými jeleními parohy na stěnách mi vyprávěli historky o „návštěvnících“, u kterých se nešlo ubránit dojmu, že jim dělají radost už jen samotná pozornost.

A po dvou dnech pitvání se „záhada“ vyklubala. Zbytky tenkého latexu zavěšené na větvích smrku, potrhané drátky a miniaturní hořáček. Čínské lampiony štěstí. Vypuštěné na oslavuě narozenin patnáctiletého chlapce z Fairbanksu, které vítr zanesl desítky mil na sever.

Bylo to trapné, směšné a naprosto dokonalé. Napsal jsem sérii krátkých, bulvárně laděných reportáží o „průběhu vyšetřování“ – od velkolepého úvodu o tajemných silách po anti-klimaktické odhalení o narozeninové oslavě. Byl to přesně ten druh příběhu, který ode mě všichni čekali. Král bulváru z Newarku udělal, co umí nejlíp: honil přízraky a nakonec našel prázdný pytel.

Když jsem odeslal poslední článek, opřel jsem se o židli v zapadlé internetové kavárně, kde staré počítače hučely jako rozladěný orchestr, a hleděl na zmrzlý přístav. V přístavu se líně kývaly lodě, obklopené ledovými krami. Cítil jsem… prázdnotu. Byl jsem v bezpečí. Vrátil jsem se do své role. Udělal jsem, co po mně všichni chtěli. Proč jsem se tedy cítil, jako bych právě zradil to jediné, na čem v životě skutečně záleželo?

Podvědomě jsem sáhl do batohu, kde pod několika vrstvami oblečení ležela Vossova složka. Coleův strašný šepot a Vossova prorocká slova se v mé hlavě srážely s vítězným úsměvem patnáctiletého kluka, který způsobil mezinárodní pozdvižení lampionem za dva dolary.

A najednou jsem nevěděl, co bylo šílenější: věřit Vossovi, nebo uvěřit, že svět je opravdu takto jednoduchý.

Kapitola 7: Bláznův vítr

Letadlo z Anchorage přistálo na Newarku brzy dopoledne. Na oknech kabiny se ještě držely kapičky ledu, které se na slunci třpytily jako křehké sklo. Cesta přes řeku Hudson, s ikonickou siluetou Manhattanu v mlze, mi tentokrát přišla absurdně krátká a obyčejná. Po Aljašce, po té obrovské, čisté prázdnotě, vypadal Newark jako šedivá, zaprášená modelová železnice. Všechno bylo zmenšené, unavené, zahořklé. Autobus z letiště se kodrcal po výmolech, kolem něj hromady černých pytlů s odpadky a billboardy, které kdysi zářily, ale teď z nich zbyla jen oprýskaná barva.

Ale jedna věc byla neobvyklá. Na mém účtu přistála platba od Newark Star-Ledger. Částka, která za mé „vyšetřování“ čínských lampionů byla až obscénně vysoká. Byl to honorář, ale voněl po výplatě. Po odměně za to, že jsem zahrál jejich hru. Cítil jsem se jako pes, kterému hodili extra velkou kost za to, že přestal štěkat na špatného člověka.

Lena na mě čekala doma. Když jsem vešel, objala mě tak, jako bych se vracel z války, ne z pitomého výletu za UFO. Byt voněl po čerstvé kávě a po jejím parfému, který se mísil s věčným prachem sodovkárny. „Viděla jsem tvé články!“ řekla, její ozyv plný úlevy. „Byly skvělé! A tak… normální!“ Slovo „normální“ viselo mezi námi jako vykoupení.

„Miller mi poslal pořádnej šek,“ řekl jsem a hodil batoh do kouta. Cítil jsem, jak se pod bundou v kapse batohu krčí Vossova složka. „To je přece fantastické! Jake, to je přesně to, co potřebuješ. Někdo tě konečně ocenil za to, co doopravdy děláš.“

Navrhla, abychom to večer oslavili. Skutečná večeře v italské restauraci v centru, kam jsme dlouho nechodili. Souhlasil jsem. Chtěl jsem na to všechno zapomenout. Na Vosse, na Coleův strach, na ten tísnivý pocit, že jsem prodal něco, na čem mi vlastně záleželo.

Než jsem se stačil převléct, otevřel jsem laptop, abych zkontroloval e-maily. Hromada spamu, pár PR zpráv… a jeden nový e-mail. Odesílatel: S.Voss.

Srdce mi spadlo do žaludku. Ruka se mi sevřela na touchpadu. Předmět: Už jste přemýšlel?

Tělo zprávy bylo prázdné. Jen ten předmět. Tři slova, která zněla jako ultimátum.

Už jste přemýšlel?

Přemýšlel jsem. Víc než dost. A právě teď, s Leniným šťastným hlasem za dveřmi a s tíhou toho příliš velkého šeku v peněžence, jsem v tom pokračovat nechtěl. Rychle jsem e-mail zavřel, jako bych mohl zavřít i myšlenky, které spustil.

O pár hodin později jsme seděli v útulném pološeru restaurace. Zvenčí se ozýval hluk tramvají a vzdálené troubení taxíků, ale uvnitř vládla jiná nálada. Vzduch voněl po česneku, pepři a drahém víně. Lena zářila. Mluvila o práci, o plánech, o tom, že bychom konečně mohli vyměnit ten proklatý gauč. Já jsem přikyvoval a usmíval se a snažil se nevnímat, jak mi Vossova slova ozývají v hlavě jako vzdálený, ale vytrvalý bzučák.

„Promiň, musím se na chvíli odpářit,“ řekl jsem nakonec a zvedl se od stolu. Cesta na záchody byla únikem.

Bylo tam ticho, narušované jen hučením digestoře. Stěny byly obložené dlaždicemi, z nichž některé popraskaly. Někdo před časem na dveřích vyryl nápis TRUTH IS A JOKE, a někdo jiný ho přelepil nálepkou s logem baseballového týmu. Stál jsem před porcelánovým pisoárem a civěl na obklad, snaže se vypnout mozek.

Do místnosti vešel jiný muž. Postavil se vedle mě. Byl oblečený v dobře střiženém, ale nenápadném obleku. Vypadal jako desítky jiných mužů v restauraci. Ani starý, ani mladý. Nezajímavý. Přesto jeho přítomnost působila jako tíha.

Naklonil se mírně dopředu, jeho pohyb byl uvolněný, přirozený. Pak, aniž by se na mě podíval, pronesl klidným, téměř mimoděčným hlasem, který ale v tom tichu zněl zřetelně a jasně:

„Bláznova slova jsou vítr, ale kdo jej sbírá, ten se v bouři utopí.“

Na vteřinu se odmlčel, jako by nechal slova dopadnout. Pak si zatáhl zip, otočil se a bez jediného pohledu v mém směru odešel. Jeho kroky byly pravidelné, příliš pravidelné.

Zůstal jsem stát. Ruka mi ztuhla na místě. Slyšel jsem, jak za ním zapadly dveře. Zvuk splachování mi zněl jako výstřel.

Už jste přemýšlel?

Najednou jsem nemyslel na nic jiného. Náhodná slova cizího muže na záchodech. Varování. Výhrůžka. Přesně vypočítaná, aby byla věrohodně popíratelná. Přesně taková, jakou by použili „lidi, co nespí“.

Vrátil jsem se ke stolu. Lena se na mě usmála. „Všechno v pořádku?“ „Ano,“ řekl jsem a vzal jsem si doušek vína. Chutnalo jako popel. „Všechno je skvělé.“

Ale nebylo. Právě jsem dostal druhé, dokonalejší varování. A tentokrát mi ho doručili přímo do mé „oslavy“. Věděli, kde jsem. Věděli, s kým jsem. A dávali mi najevo, že můžou. Vždycky můžou.

Kapitola 8: Váhání

Na Vossův e-mail jsem nereagoval. Tři slova – Už jste přemýšlel? – jsem nechal viset v inboxu jako otrávený háček. Místo toho jsem se vrhl zpět do světa, který znal a schvaloval mě. Psal jsem o týdenní stávce popelářů, která proměnila ulice Newarku v pomalu hnijící skládku. Odpadky se kupily na chodnících, pytle se trhaly a kočky i krysy se rvaly o zbytky pizzy. Lidi si už dávali přes nos šátky, ale stejně bylo cítit sladce hnilobný pach až do oken bytů.

Napsal jsem krátkou zprávu o drzém vloupání do baru u přístavu, kde zloději odnesli starý sejf s pár tisíci v hotovosti. Majitel, padesátník s šedivým knírem, mi ukazoval zničené dveře a klepal si při tom na čelo, jako by chtěl naznačit, že se to dalo čekat. Byly to malé, neškodné příběhy. Bezpečné.

Ale můj mozek odmítal vypnout. Byl to stroj, který se po nakopnutí Vossovým svědectvím roztočil na plné obrátky a teď se nemohl zastavit, i když já jsem zoufale táhl za brzdu.

Byl jsem protivný na Lenu. Krátce jsem jí odpovídal, zíral jsem do zdi, když se mnou mluvila, a v noci jsem se převaloval, zatímco ona spala klidným, nevinným spánkem. Jednou se mě u snídaně zeptala, jestli nejsem nemocný. „Jen únava,“ zalhal jsem. Ve skutečnosti jsem cítil, jak se ve mně hromadí frustrace a zmatená energie, která neměla kam odtéct.

Protože to, co mi před pár týdny připadalo jako geniálně odhalená pravda, se začalo pod vlastní vahou rozpadat. A nejvíc mě trápila jedna konkrétní díra v celé té teorii. Dírka, do které jsem strkal prst a která se nebezpečně rozšiřovala.

Trump a Musk.

Voss to podal s takovou jistotou. Musk, technokratický vládce, který potřebuje předvídatelnost. Trump, živelný chaos, kterého je třeba „odstranit“. Znělo to elegantně. Až na to, že to byl naprostý nesmysl.

Ležel jsem v noci vzhůru a přemítal o tom. Když Trump kandidoval, Musk mu dával na Twitteru v podstatě odbornou podporu, radil mu se strategií, setkávali se. Když Trump vyhrál, Musk usedl do jeho poradního sboru. Jejich vztah nebyl vůbec nepřátelský; byl to vztah dvou egomaniaků, kteří se vzájemně obdivovali. Musk z Trumpova zvolení přímo těžil. Dostal zakázky, vliv, přístup. Proč by ho chtěl „odstranit“?

A Biden? Vossova teorie o „předvídatelném interfacu“ se najednou zdála směšně naivní. Bidenova administrativa nebyla žádný hladce fungující stroj ovládaný v pozadí technokraty. Byl to chaos jiného druhu – pomalý, byrokratický, často nekompetentní. Pokud za ním stála nějaká temná síla, která chtěla stabilitu, pak byla zatraceně špatná ve své práci.

To byl ten problém. Teorie Nového světového řádu, jak mi ji předal Voss, byla příliš čistá. Příliš dokonalá. Předpokládala nadlidsky kompetentní, monolitickou skupinu, která nikdy nechybuje a jejíž plány vždy vyjdou. Skutečný svět, svět, který jsem jako bulvární novinář dennodenně pozoroval, byl ale pravý opak. Byl to svět nekompetence, náhody, sobeckých zájmů a neustálého hašení požárů. Svět, kde i ti nejmocnější lidé dělali hloupá, iracionální rozhodnutí, která se jim vymkla z rukou.

Možná tedy Voss nebyl géniem, který odhalil pravdu. Možná byl jen velmi, velmi chytrým bláznem, který dokázal vzít roztříštěné střípky skutečnosti – moc Rockefellera, aroganci Muskova impéria, chaos Trumpovy vlády – a slepit je do dokonale logického, naprosto falešného obrazu. Obrazu, který dával jeho vlastnímu utrpení a izolaci smysl.

A já? Já jsem byl jen další zoufalec, který se toho obrazu tak zoufale chytil. Protože dát světu strašáka jménem NWO je jednodušší než přijmout děsivější pravdu: že svět je ve skutečnosti řízen mnohem hůř, než si dokážeme představit. Že je to jen nekonečný, chaotický průšvih, za který nikdo nenese opravdovou odpovědnost.

Někdy se mi v hlavě vracel i Cole. To setkání v garáži, jeho záchvěvy paniky, šepot, že „oni“ všechno slyší. Někdy jsem si říkal, že to byla autentická hrůza muže, který ví víc, než smí říct. A jindy to celé vypadalo jen jako paranoia na hranici zhroucení – hra stínů, kde jsem já posloužil jako užitečný divák.

A pak ta toaleta v restauraci. Slova „blázna“ v obleku: Bláznova slova jsou vítr… Byla to promyšlená zpráva, studený signál, nebo jen halucinace člověka, který se začal topit ve vlastních teoriích? Dodnes jsem si nebyl jistý, co je horší – skutečná hrozba, nebo vlastní hlava, která ji vytváří.

Tahle myšlenka, myšlenka naprostého, bezvýznamného chaosu, byla nakonec děsivější než jakékoli spiknutí. A tak jsem se, v tušícím se zoufalství, znovu podíval na ten e-mail. Na ty tři jednoduchá slova.

Už jste přemýšlel?

Ano, sakrament. Přemýšlel. A nedospěl jsem k žádnému závěru. Jen k většímu strachu a větší osamělosti než kdy předtím.

Kapitola 9: Lekce z reality

Naskytla se mi příležitost, která vypadala jako dokonalá zástěrka k získání více informací. Mezinárodní konference o globálních výzvách, pořádaná v jednom z těch skleněných paláců u Central Parku. Vstupní hala připomínala chrám moderní moci – mramorový lesk, zdi pokryté projekcemi grafů a sloganů o „udržitelné budoucnosti“. Zatímco uvnitř řečníci probírali světové krize, venku u zábradlí stáli demonstranti s transparenty. Jedna žena na mě křičela, že klimatická změna je jen další trik bankéřů, a podávala mi letáček potištěný kapitálkami. Strážní ji odstrčili stranou a já pokračoval dál s poznámkovým blokem v kapse.

Mým úkolem bylo napsat „buřičský“ článek – něco v duchu „elity si tu opět myslí, že zachrání svět, zatímco pijí šampaňské“. Byl to přesně ten druh cynického žurnalismu, který se ode mě očekával. Ale já jsem viděl jinou příležitost. Na seznamu řečníků byla jména z okruhu CFR, lidí napojených na svět, o kterém mluvil Voss. A mezi nimi profesorka Eleanor Shawová z Kolumbijské univerzity, respektovaná expertka na mezinárodní vztahy a bývalá poradkyně v OSN. Její články byly chváleny za jejich „střízlivý realismus“.

Pod záminkou „vyváženosti“ své reportáže jsem si přes její asistentku domluvil krátký rozhovor. Řekl jsem jí, že se zajímám o „neformální dynamiku globální governance“. To byla řeč, které rozuměla.

Setkali jsme se v kavárně hotelu, kde konference probíhala. Stoly se leskly pod měkkým světlem lamp, mezi hosty voněly směsi parfémů a pražených zrn. Za oknem se v odlesku mrakodrapů zrcadlil Central Park. Profesorka Shawová byla žena v ostře střiženém kostýmku, s brýlemi na nose a výrazem, který naznačoval, že její čas je dražší než diamanty. Káva před ní se ani nehnula, jako by se bála, že ji vyruší z jejího soustředění. Servírka kolem nás přešlapovala s notýskem, ale Shawová ji odehnala jediným pohledem.

Vysvětlil jsem jí svůj úhel – jak může veřejnost věřit v globální spolupráci, když ji vnímá jako projekt odtržených elit. Pak jsem se nadechl a šel na to.

„Paní profesorko,“ začal jsem opatrně. „Narazil jsem na určité… teorie. Ne o formálních institucích, ale o neformálních sítích. Sítích, které možná sahají od Rockefellerova CFR k dnešním technokratickým vizionářům jako je Musk. O sítích, jejichž primárním cílem není nutně veřejné dobro, ale udržení určité… systémové stability, která je výhodná pro jejich zájmy. Co si o takové hypotéze myslíte?“

Chvíli na mě zírala s naprosto nehybným výrazem. Pak se v koutcích jejích úst objevil zárodek úsměvu. Nebyl to přátelský úsměv. Byl to výraz hlubokého, nezměrného pohrdání.

„Mladý muži,“ začala a její hlas byl hladký jako led, „právě jste přešel z žurnalistiky do říše sci-fi a konspiračních fantazií.“

Pozvedla svůj šálek, ale nepila. Jen ho držela, jako symbol něčeho, na co já nemám nárok. Za námi se z reproduktorů ozval klavírní jazz, který měl zřejmě navodit intelektuální atmosféru, ale mně připadal jako výsměch.

„David Rockefeller nebyl zlodušský génius. Byl to pragmatik. CFR není tajná společnost. Je to think-tank. Jedna z mnoha. Ano, samozřejmě že se vlivní lidé setkávají a diskutují o světě. To se děje v každém oboru. Ale představa, že existuje nějaký uvědomělý, koordinovaný plán… to je absurdní naivní.“

Dala si napít. Její pohled byl vyčerpaný, jako by vysvětlovala fyzikální zákony dítěti, které věří, že měsíc je z eidamu. Za oknem projel klakson taxíku a roztrhl naši chvíli ticha, ale ona to přešla s kamenným klidem.

„Skutečná moc,“ pokračovala, „není v temných místnostech. Je v byrokracii. V náhodě. V hloupých historických nehodách. V tom, že nějaký úředník v Bruselu nebo Washingtonu podepíše špatný formulář. Je chaotická, neforemná a naprosto neosobní. A to je na ní to skutečně děsivé. Že za ní nestojí žádný velký záměr. Že je to jen… hluk.“

Sklonila se ke mně blíž. Její parfém byl drahý a chladný.

„Vaše hypotéza, pane Fletchere, je pohodlná. Dává světu řád a smysl. Strašáka, na kterého můžete ukázat. Skutečnost je mnohem nudnější a mnohem víc znepokojivá. Nikdo neřídí vůz. Vůz se řítí sám. A my jsme v něm všichni jen pasažéři, kteří se tváří, že vědí, kam jede.“

Zavrtěl jsem hlavou. „A co propojení s technokraty? Musk, jeho vliv…“

„Elon Musk?“ Zasmála se krátce, ostrým, odsekávacím smíchem. „Musk je narcistický chlapec s příliš mnoha penězi a příliš velkým egem. Jeho vliv je odrazem naší vlastní hlouposti, naší fascinace třpytivými hračkami. Není to architekt. Je to symptom. Stejně jako Trump. Oba jsou produkty rozpadajícího se systému, ne jeho strůjci. Pletete si příčinu a následek.“

Odmlčela se a položila šálek s konečnou platností.

„Doporučuji vám soustředit se na skutečné problémy. Na ty nudné. Na daně, na regulace, na byrokracii. Tam se skrývá skutečná moc. A je tak nesmírně nudná, že by vás ani ve vašich nejbujnějších snech nenapadlo o ní psát.“

Podívala se na hodinky. „Můj čas vypršel. Přeji vám hezký den.“

Zvedla se a odešla, nechala mě sedět s polovychladlou kávou a pocitem, že jsem právě byl intelektuálně zbičován. Její výsměch nebyl hysterický. Byl to výsměch z pozice naprosté, neotřesitelné jistoty. Z pozice někoho, kdo ví, jak svět funguje, a vidí ve mně jen naivního hlupáka, který si hraje na detektiva v džungli, která ve skutečnosti neexistuje.

A to, co řekla, bylo děsivé. Protože to dávalo strašlivý smysl. Možná jsem opravdu jen hledal strašáka, protože představa, že se svět řítí do záhuby naprosto náhodně a bez jakéhokoli plánu, byla nesnesitelnější než jakékoli spiknutí.

Výsměch profesorky Shawové byl tím nejúčinnějším nástrojem umlčení, se kterým jsem se dosud setkal. Protože mi nevyhrožoval. Pouze mi sděloval, že jsem směšný. A nic není pro novináře smrtelnější než pocit, že je směšný.

Kapitola 10: Odpověď, která nepřišla

Snažil jsem se. Opravdu jsem se snažil být ten muž, kterého Lena znala a chtěla mít doma. Ten večer jsme otevřeli dobrou whisky, tu, kterou jsme šetřili na „speciální příležitost“. Já jsem to bral jako pokání. Lahev se na polici vyjímala už měsíce, pokrytá lehkou vrstvou prachu, a teď se její korek konečně ozval tichým prásknutím, které mi připadalo skoro slavnostní. Sedli jsme si na gauč a pustili nějaký hloupý krimiseriál, který vyhrával svou naprostou nepodobností s realitou. Na obrazovce se policista v kožené bundě honil za zločincem, který nechával stopu jako slon v porcelánu.

Lena se opřela o mé rameno, spokojená a uvolněná. Cítil jsem její teplo, vůni jejích vlasů, a přesto jsem byl nekonečně daleko. V hlavě mi jako zavilý virus problikávala jediná otázka: Už jste přemýšlel? Snažil jsem se ji utopit v alkoholu, v banálním dialogu na obrazovce, v Leninině blízkosti. Marně.

Za oknem se míhaly světla aut na ulici, odrážely se v naší tmavé televizní obrazovce a mísily se se září lampy u sousedů. Lena postupně oddechovala hlouběji a pravidelněji, až nakonec usnula. Její tvář v šeru televizoru vypadala klidně a nevinně. Přehodil jsem přes ni deku a chvíli jsem ji jen pozoroval. Byla to jediná chvíle, kdy jsem měl pocit, že svět kolem nás je v pořádku.

Na obrazovce přerušili seriál krátkou reportáží. „Bývalý prezident Donald Trump dnes při návštěvě Texasu…“ oznámil hlasatel. A pak se objevil záběr: Trump, se svým typickým širokým úsměvem, kráčel po letišti. A po jeho boku, oděn v nepostradatelné čepici s kšiltem a vypadající naprosto sebejistě, kráčel Elon Musk. Usmívali se na sebe. Trump poklepal Muskovi na záda, něco mu řekl, a oba se zachechtali. Pak nasedli do lesklé, červené Tesly a odjeli. Kamera ještě chvíli snímala prázdný asfalt a hluk proudových motorů v pozadí.

„Hm,“ uslyšel jsem sám sebe mumlat. „Nejlepší přátelé.“

Bylo to tak vulgárně jasné, tak přímo před očima. Ten obraz byl naprostým, dokonalým popřením všeho, co mi Voss namluvil. Žádná rivality, žádné „odstraňování“. Jen dva boháči, kteří si užívají společnost toho druhého a vzájemnou publicitu. Cítil jsem, jak se ve mně hroutí celá ta vratká konstrukce. Celá ta teorie je nesmysl.

Náhle mi whisky přišla odporná. Pachuť dřeva a kouře, kterou jsem měl jinak rád, se změnila v cosi zatuchlého. Vstal jsem, nechal Lenu spát a došel k počítači. Světlo monitoru v temném pokoji bylo nemilosrdně jasné. Všude kolem panovalo ticho, jen z ulice se ozvalo vzdálené zahoukání sanitky. Otevřel jsem e-mail. Jeho předmět ta tři slova.

Už jste přemýšlel?

Ano. Přemýšlel. A teď jsem si byl jistý. Byl to nesmysl. Krásně složený, logický, ale přesto nesmysl. A já jsem byl hlupák, který mu skočil na špek. Se vztekem vůči sobě samému a s pocitem osvobozující jistoty jsem stiskl tlačítko „Odpovědět“. Napsal jsem jedinou upřímnou větu, která mi v tu chvíli přišla na mysl:

Přemýšlel jsem, ale ztrácí mi to smysl. Zajdu Vás navštívit.

Bylo to moje kapitulace. Mířil jsem tam, abych mu to řekl do očí. Abych se uzavřel.

Ráno mě probudilo světlo z okna a tupá bolest za spánky po whisky. Lena už byla vzhůru a v kuchyni slyšel jsem cinkání příborů, občasné syčení pánve a tlumené broukání. Ten zvuk působil útulně a bezpečně, skoro jako z jiného světa. Úsměv mi na rtech zamrzl, když jsem uviděl monitor. Počítač jsem ve vzteku nezavřel.

Na obrazovce svítila nová zpráva. Předmět: Re: Už jste přemýšlel?

Srdce mi bušilo. Otevřel jsem ji. Nebyl to Vossův podivně formální, ale osobní styl. Byl to úřední, neosobní e-mail.

Vážený pane Fletchere,

děkujeme za Váš zájem o komunikaci s panem Sebastianem Vossem. S lítostí Vám musíme oznámit, že panu Vossovi byl z důvodu porušení vnitřních pravidel odebrán přístup k elektronické komunikaci. Pan Voss opakovaně zneužíval tento privilegovaný přístup k rozesílání nepodložených a paranoidních teorií významným osobnostem veřejného života, čímž obtěžoval jejich kanceláře a poškozoval dobré jméno našeho zařízení.

Návštěvy jsou i nadále možné dle standardního řádu. Doufáme, že tomuto opatření porozumíte.

S pozdravem, Dr. Alban G. Finch ředitel, Ridgewoodská ústavní léčebna

Seděl jsem a zíral na monitor. Nepodložené a paranoidní teorie. Obtěžování významných osobností.

Kapitola 11: Konfrontace

Nechal jsem auto na parkovišti před Ridgewoodem a vyrazil k hlavnímu vchodu s odhodláním, které ve mně mísilo vztek a pocit viny. Bylo chladné dopoledne, tráva podél příjezdové cesty byla ještě mokrá od ranní rosy a v korunách stromů se líně pohupovali havrani. V hlavě mi stále zněla slova ředitelova e-mailu. Paranoidní teorie. Obtěžování. A má vlastní naivní odpověď.

Přivítala mě ta samá sestra s obličejem z kamene za proskleným okénkem recepce. Za jejími zády tikaly nástěnné hodiny se strohou přesností a celá místnost voněla směsí dezinfekce a starého linolea. „Dobrý den, přišel jsem na návštěvu k panu Vossovi,“ řekl jsem, snaže se znít sebejistě.

Její výraz ani nehnul. „Pan Voss nemá v současnosti povoleny návštěvy. Jeho zdravotní stav se zhoršil.“

Ledový sevření se mi sevřelo žaludek. „To není možné. Ještě včera mi sám doktor Finch psal, že návštěvy jsou možné dle standardního řádu.“

Její pohled zůstal neutrální. „Zeptám se ošetřujícího lékaře.“ Otočila se a zmizela v zadní místnosti. Slyšel jsem klapot jejích podpatků na dlažbě, který se postupně vytratil do ticha. Minuty plynuly. Přede mnou se střídali další příchozí – postarší muž přinesl tašku s jablky, žena s vyčerpanýma očima se nervózně hrabala v kabelce. Všichni čekali, stejně jako já. Cítil jsem, jak mi stoupá adrenalin.

Když se sestra vrátila, byl jsem připraven. „A co?“ „Bohužel, potvrzuji. Žádné návštěvy.“

V tu chvíli ve mně praskloh. „To je nesmysl! Jsem akreditovaný novinář a s panem Vossem dělám interview! A vy mi v tom bráníte!“ Zvedl jsem hlas jen nepatrně, ale v tiché hale to znělo jako výstřel. Starší žena vedle mě zalapala po dechu a sevřela pevněji kabelku.

„Co je to tady za rozruch?“ ozval se za mnou klidný, autoritativní hlas.

Otočil jsem se. Muž v dokonalém bílém plášti, s ostře zastřiženým šedivým plnovousem a brýlemi, které mu dodávaly vzduch neomylného intelektuála. Vypadal přesně jako člověk, který by podepsal ten e-mail. Za jeho zády se mihla sestra, která předtím odešla, a teď stála u dveří jako mlčenlivý stín.

„Fletcher, akreditovaný novinář,“ řekl jsem, snaže se nedat najevo, jak moc mě jeho příchod zaskočil.

„Vím, kdo jste, pane Fletchere,“ řekl muž s mírným, laskavým úsměvem, který však nezasáhl jeho oči. „Jsem doktor Finch. Obávám se, že pan Voss je v současnosti velmi rozrušen. Jeho paranoidní bludy se prohloubily. Návštěva by pro něj ani pro vás nebyla vhodná.“

Díval jsem se mu přímo do těch chladných očí. Cítil jsem lež. Cítil jsem tu dokonalou, hladkou manipulaci. A najednou jsem věděl, že ustoupit znamená prohrát napořád.

„Přesto na ní trvám,“ řekl jsem pevným hlasem.

Doktor Finch na mě chvíli zkoumavě hleděl. Jeho úsměv pohasl, ale byl stále profesionální. „Dobrá tedy,“ řekl nakonec, jako by mi prokazoval nesmírnou laskavost. „Ale varuji vás. A snažte se ho nestresovat. Jakékoli rozrušení by mohlo mít… nepříznivé následky.“

Sestra mě v mlčení odvedla chodbou, která tentokrát vypadala delší a nepřátelštější než kdy dřív. Zářivky na stropě neúprosně bzučely a každých pár kroků jsem minul dveře s malými kovovými štítky. Za jedněmi jsem slyšel tlumený smích, za jinými zoufalé bouchání. Ta směs zvuků mě zneklidňovala víc než hrobové ticho.

Zastavila se před dveřmi pokoje 4B. „Pět minut,“ procedila a odešla.

Vešel jsem dovnitř. Sebastian Voss seděl na posteli, zády opřený o zeď, a díval se z okna s mřížemi. Okno rámovaly těžké šedé závěsy, jejichž okraje byly mírně ošoupané. Na stolku stál nedopitý kelímek vody a vedle něj ležel sešit bez obalu, jehož stránky byly popsané těsným rukopisem.

Nevypadal rozrušeně. Vypadal naprosto klidně. Až příliš klidně. Když se otočil, jeho oči byly stejně brilantní jako vždy, ale v jejich hlubinách byla nová, hluboká únava.

„Pane Fletchere,“ přivítal mě tichým, ale jasným hlasem. „Už jste přemýšlel?“

Postavil jsem se před něj. „Ano. Přemýšlel. Ale pořád mi to nedává smysl. Trump dělá Muskovi nejlepší reklamu, jsou vidět spolu, působí jako… kamarádi. Proč by ho chtěl odstranit? Proč by mu vůbec pomáhal dostat se k moci?“

Voss se na mě podíval s výrazem, který hraničil se soucitem. Pak se slabě usmál. „Když nevyšel atentát 14. června, začala Trumpa FBI a Secret Service mnohem lépe hlídat. Stal se hůře dostupným. Nejlepší strategií je mít svého největšího nepřítele neustále na očích. A ještě mu přitom nechat dělat reklamu. Je to geniální. Kontroluješ ho, oslabuješ jeho image spojením se sebou… a čekáš na příležitost.“

Seděl jsem a zíral na něj. A najednou ten obraz Trumpa a Muska v televizi nedával vůbec žádný smysl. Nebyl to důkaz, že Voss lhal. Byl to důkaz, že měl pravdu. Pravdu, za kterou ho právě zavřeli do izolace a přetnuli mu poslední spojení se světem.

A já jsem mu svou naivní odpovědí, svou kapitulací, prakticky podepsal rozsudek.

Kapitola 12: Zpověď v baru

Opustil jsem Ridgewood s hlavou plnou Vossových varování a děsivě logických vysvětlení. Vítr, který se opíral do starých javorů podél příjezdové cesty, skřípal větvemi, jako by chtěl mé pochybnosti přehlušit. Cítil jsem tíhu slibu, který jsem mu dal. Ověřit si to. Začít to zveřejňovat. Varovat Trumpa. Poslední nápad mi připadal nejbláznivější ze všech.

„Buďte opatrný,“ varoval mě Voss, když jsem odcházel. Jeho oči, navzdory všemu stále jasné, byly hluboce ustarané. „K Trumpovi se nedostanete. Je obklopen vrstvami lidí, kteří tam nejsou od toho, aby pouštěli dovnitř novináře s konspiracemi. A hlavně… hlavně nevíte, komu se dá věřit. I ti, kteří se tváří jako spojenci, mohou být jen… další vrstvou ochrany.“

Jeho slova ve mně rezonovala, když jsem procházel branou léčebny. Cítil jsem se jako hráč, který se náhle ocitl uprostřed šachovnice, aniž by znal pravidla, a každý kolemjdoucí mohl být nepřátelská figura. U brány stál postarší hlídač s kávou v papírovém kelímku, který mě bez zájmu pustil ven, ale jeho lhostejnost mě jen utvrdila v pocitu, že všechno tady je kulisa, za níž se skrývá jiná hra.

O pár dní později jsem se ocitl na technologické konferenci v jednom z těch bezduchých kongresových center. Betonové stěny obložené plastem, klimatizace puštěná na maximum, světlo tlumené tak, aby působilo „profesionálně“. Byl to jeden z těch povinných úkolů – napsat „vizi budoucnosti“ podle nějakého CEO, který prodával další nudnou cloudovou platformu. Připomínalo to sérii reklamních prezentací, kde i ta nejnudnější tabulka byla vydávána za revoluci. Byl to návrat do mého starého, bezpečného života. A já se do něj zoufale snažil vtěsnat.

Po hlavní přednášce se většina hostů přesunula do přilehlého baru. Všude se tlačili lidé v saku, povídali si v polohlasu, aby přehlušili vlastní ozvěnu smíchu a cinkání sklenic. Pivo se tu podávalo do vysokých tenkých sklenic, ale všichni se tvářili, že pijí šampaňské. Stál jsem sám u pultu, lízal si rány po setkání s Vossem a Finchem, když jsem ho spatřil.

Bývalý ředitel technologické firmy napojené na DARPA. Měl na sobě decentní oblek, kravatu povolenou, vlasy pečlivě učesané, ale trochu řídké. Byl to muž, jehož jméno jsem znal z článků o špionážních skandálech a futuristických zbrojních systémech, které nikdy nebyly oficiálně potvrzeny. Teď byl v důchodu. Vypadal unaveně, jako by ho život vymačkal, ale jeho oči stále pozorovaly místnost s analytickou přesností, jako by skenoval každý kout.

Náhodou jsme se ocitli vedle sebe. Zaměnil jsem s ním pár zdvořilostních vět o konferenci – typické fráze o přednášejících, počasí a organizačním chaosu. Nabídl jsem mu drink. On nabídl druhý. Po třetím whiskey, který změkčil ostří jeho profesionální rezervy, se rozvázal.

Nevedl jsem ho k tomu. Jen jsem zmínil, že se zajímám o „širší souvislosti“ technologického pokroku, o etiku. On to uchopil.

„Samozřejmě, že něco takového existuje,“ řekl najednou, téměř nostalgicky, a hleděl do své sklenice, jako by v ní viděl minulost. „Vždy existovalo. Rockefeller, Bilderberg… ti staří páni, to bylo o osobních vazbách, o jemném naladění systému. Dnes je to… jiné. Plynulejší. Méně osobní. Více algoritmické.“

Zvedl jsem obočí, snaže se vypadat jen mírně zvědavě. „Algoritmické?“

„Moc,“ řekl prostě. „Už to není o schůzkách v dřevěných knihovnách. Je to o datech. O toků kapitálu, který následuje předvídatelné vzorce. O platformách, které samy o sobě tvarují realitu. Je to jako… gravitace. Nevidíš ji, ale drží tě při zemi.“

„A lidé jako Musk?“ riskl jsem otázku.

Zasmál se, krátce a bez veselí. „Musk? Geniální šílenec. Divoká karta. Systém se ho nesnaží zničit. To by bylo plýtvání. Systém se ho snaží… pohlcovat. Využívat. Jeho šílenství, jeho ego, jeho schopnost posouvat hranice… to všechno jsou neuvěřitelně cenné komodity. On si myslí, že mění svět. A má pravdu. Ale nemění ho pro sebe. Mění ho pro ně. Je to dokonalá symbióza. On je ta řvoucí tvář progresu. Oni ti, kdo drží otěže a směr.“

Jeho tón nebyl naštvaný ani vyděšený. Byl to tón hluboké, téměř odevzdané rezignace. Byl to hlas člověka, který to viděl zevnitř, pochopil to a… smířil se s tím. Dokonce v tom cítil jisté, pochybné potěšení z elegance toho mechanismu.

„A nejde to zastavit?“ zeptal jsem se, mé vlastní vzrušení dusila jeho chladná odevzdanost.

Podíval se na mě poprvé opravdu upřeně. V jeho očích bylo cosi jako soucit. „Zastavit? Mladý muži, vy tomu pořád nerozumíte. Nejde o to to zastavit. Jde o to se v tom… umět pohybovat. Jako v bouři. Nemůžete zastavit vítr. Můžete se jen naučit stavět lodě, které v něm neztroskotají.“

Dopil svůj drink a postavil ho na pult. Barman okamžitě sklenici odnesl, jako by chtěl vymazat i stopu po rozhovoru. „Bylo milé s vámi mluvit. Hodně štěstí.“

Otočil se a odešel, nechal mě stát s ledovým pocitem v žaludku. Nepotvrdil Vossovu konkrétní teorii. Potvrdil něco mnohem děsivějšího. Potvrdil, že systém, o kterém Voss mluvil, skutečně existuje. Ale nebyl to monolit. Byl to živý, dýchající organismus, který pohltil i svého zdánlivého nepřítele, Elona Muska, a udělal z něj jen další orgán ve svém těle.

A tón toho muže – ta náklonnost a rezignace – byl tím nejúčinnějším nástrojem umlčení. Protože mi nenabízel boj. Nabízel mi jen smutné, moudré pokrčení ramen. A to bylo k nezaplacení.

Kapitola 13: Ticho

Nová informace od bývalého ředitele DARPA ve mně hlodala. Byla to jiná perspektiva, chladnější, sofistikovanější než Vossovo vášnivé odhalení, ale v jádru ji potvrzovala. Cítil jsem naléhavou potřebu se s ním poradit. Potřeboval jsem mu to říct. Potřeboval jsem slyšet, co na to řekne on. Byl to jediný člověk, který by tomu rozuměl.

Se sluchátkem přitisknutým k uchu jsem poslouchal monotónní vyzvánění linky do Ridgewoodu. Srdce mi bušilo jako o závod. V bytě kolem mě panovalo dusivé ticho, jen sem tam zapraskala stará lednička a z ulice doléhal vzdálený zvuk houkačky sanitek mířících do newarské nemocnice. Konečně se linka spojila.

„Ridgewoodská ústavní léčebna, dobrý den,“ ozval se hlas recepční sestry, ten samý kamenný hlas jako vždy.

„Dobrý den, tady Jake Fletcher. Rád bych se spojil s pokojem pana Sebastiana Vosse. Je to naléhavé.“

Na druhé straně nastalo krátké ticho. Slyšel jsem, jak listuje papíry, nebo možná jen předstírá, že něco kontroluje. Pak se její hlas vrátil, hladký a neproniknutelný jako led. „Lituji. Pan Voss není v současné době schopen přijmout hovor.“

„Co to znamená? Proč není schopen?“

„Jeho zdravotní stav to momentálně neumožňuje. Hezký den.“ Cvak. Linka byla mrtvá.

Zůstal jsem sedět s tichým sluchátkem v ruce. Není schopen. Ty dvě slova zněla děsivě nejasně. Mohlo to znamenat cokoliv. Že je sedován. Že je v kómatu. Že je mrtvý.

Následující ráno jsem se vydal do Ridgewoodu osobně. Cesta mi připadala nekonečná. Na křižovatce mě zdržel zablokovaný kamion s paletami ovoce, které se vysypaly na silnici, a já tam stál v koloně, zatímco lidé sbírali pomeranče, jako by šlo o obyčejný den. Každý semafor, každá zatáčka mě zdržovala od odpovědi, kterou jsem tak zoufale potřeboval.

Když jsem konečně zaparkoval na nemocničním parkovišti, vítr rozfoukával spadané listí po popraskaném asfaltu. Nad vchodem do ústavu visel vybledlý nápis a ve dveřích postával muž v montérkách, který kouřil cigaretu – sledoval mě s prázdným, otupělým pohledem, jako by tu stál každý den a díval se na každého, kdo přichází i odchází.

Ta samá sestra za proskleným okénkem. Její obličej neprozradil ani náznak překvapení, když mě uviděla.

„Pan Voss,“ vyhrkl jsem, dřív než stačila cokoliv říct. „Potřebuji s ním mluvit. Je to urgentní.“

Podívala se na mě svým mrtvým, profesionálním pohledem. „Pane Fletchere, stav pana Vosse se radikálně zhoršil. Byl včera večer převezen do specializovaného zařízení.“

Vzduch se mi vypařil z plic. „Převezen? Kam? Do jakého zařízení?“

„To vám bohužel nemohu sdělit. Rodina si to výslovně nepřála.“

„Rodina?“ zarazil jsem se. „Jaká rodina? Pokud vím, pan Voss byl rozvedený a bezdětný. Nemá žádnou rodinu.“

Její rty se sevřely v tenké, nesouhlasné čáře. „Lituji, pane Fletchere. Informace o převozu a umístění pacienta podléhají lékařskému tajemství a přání rodiny. Nemohu vám sdělit více.“

Za proskleným oknem jsem zahlédl odraz svého vlastního obličeje – vyčerpaného, s tmavými kruhy pod očima. Vypadalo to, jako bych se díval na cizince.

Dívala se na mě bez mrknutí oka. Byla to dokonalá, neprůstřelná zeď. Úřední šiml. Byrokratické ne. Za jejím pohledem jsem necítil zlobu, ani výsměch. Jen naprostou, dokonale procvičenou lhostejnost. Byla jen kolečkem v soukolí, které právě semlelo Sebastiana Vosse a vymazalo ho z existence.

„Rozumím,“ řekl jsem nakonec, a můj hlas zněl cize a cizí i mně samotnému. Otočil jsem se a vyšel ven.

Slunce svítilo, tráva byla nepřirozeně zelená. Na lavičce před ústavem seděl starý muž v županu a krmil vrabce kousky housky, jako by svět kolem něj byl úplně v pořádku. Svět vypadal normálně. Ale nic normální nebylo.

Neměl jsem už žádné pochybnosti. Nebyl převezen. Byl odstraněn. Jeho teorie nebyly paranoidní bludy. Byly to otisky prstů na skle. A on za ně zaplatil.

Strach, který jsem cítil doposud, byl abstraktní. Strach z něčeho velkého a nejasného. Teď se ten strach změnil. Byl konkrétní. Osobní. Byl to chladný dotek systému, který se dotkl někoho, koho jsem znal. A který mi ukázal, že se může dotknout i mě.

Ztratil jsem svého jediného spojence. Jediného člověka, který mi rozuměl. A najednou jsem byl se svou pravdou naprosto sám.

Kapitola 14: Jediná rodina

Atmosféra v bytě houstla s každým dnem. Lena přestala skrývat svou nespokojenost. Její obavy se proměnily v otevřenou frustraci. V kuchyni zůstával dřez plný neumytého nádobí, na stole se vršily moje poznámky a vystřižené články. Byt, kdysi útočiště, se měnil v papírovou hrobku.

„Zase to řešíš, Jaku? Zase ten tvůj Voss?“ ptala se jednu večer, když mě viděla zírat na prázdnou obrazovku, zatímco jsem v hlavě skládal střípky. „Už jsi od něj dostal dost, ne?“

„Léno,“ řekl jsem tiše, aniž jsem se na ni otočil. „Oni ho uklidili. Aby už nic neřekl.“

Odhodila ruce v gestu bezmoci. „Bože, Jaku! Poslouchej se! Jsi paranoidní úplně jako on! Prostě ho jeho rodina chtěla převézt někam, kde o něj bude líp postaráno! A hlavně, kde ho nebudou strašit takoví cvoci, jako seš ty!“

Teď jsem se otočil. „Vidíš? Rodina. Žádnou nemá. Byl rozvedenej, bezdětný. Kdo je ta rodina?“

„No a co? Vzdálený příbuzný! Teta! Prostě někdo, kdo se o něj rozhodl postarat! Přestaň už, prosím tě! Děsíš mě tím!“

V jejích očích jsem viděl opravdový strach. Ale nebyl to strach o mě. Byl to strach ze mě. Z muže, kterého milovala, a který se jí měnil před očima v cizince věřícího bludům. Abych měl klid, abych ten strach aspoň trochu zaplašil, jsem jí slíbil. „Dobře. Máš pravdu. Přestanu. Budu se věnovat normální práci.“

Slib jsem jí dal upřímně. A porušil jsem ho dřív, než uschla inkoustová stopa těch slov ve vzduchu.

Místo psaní o stávkách popelářů jsem začal shánět po Vossově ex-manželce. Podařilo se mi ji najít přes Larryho, známého z místní policie. Larrymu jsem kdysi vynechal jméno z článku o úplatkářství, a byl mi za to dlužen. Byla to riskantní hra – používat policejní zdroje pro soukromý výzkum – ale neměl jsem na výběr.

Sešli jsme se v zaplivané hospodě u dálnice, kde pach smažených křidélek překrýval cigaretový kouř. Larry si objednal pivo a jen tak mezi řečí mi podal papírek s adresou. „Nikde jsem tě neviděl,“ řekl, aniž by zvedl oči.

Našeptal mi jméno a adresu: Clara Vossová, nyní Mitchellová. Bydlela v decentním domku na předměstí. Poslal jsem jí e-maily, zprávy, volal jsem. Všechno ignorovala.

Musel jsem použít trik.

Počkal jsem si na ni před fitness centrem, kam podle Larryho chodila každé úterý na jógu. Venku se scházela skupinka žen v legínách, smály se a probíraly recepty, zatímco Clara vycházela poslední – upravená žena v pozdních čtyřicítkách, s ustaraným, ale rozhodným výrazem. Následoval jsem ji do malé kavárny o dvě ulice dál.

Kavárna voněla po kávě a skořici, v rohu hrálo rádio starý jazz. Za okny se proháněl žlutý školní autobus, děti za sklem na sebe vyplazovaly jazyky. Všední kulisa, která ostře kontrastovala s tíhou, jež mi svírala hruď.

Když si sedla s lattem u okýnka, přisedl jsem k ní. „Paní Mitchellová? Jmenuji se Jake Fletcher. Jsem přítel vašeho ex-manžela, Sebastiana Vosse.“

Ztuhla. Šálek s kávou se jí zachvěl. Rychle, instinktivně se rozhlédla po kavárně, jestli nás někdo nesleduje nebo neposlouchá. „Proč mi to povídáte?“ vyjela na mě potichu, ale ostře. „S tím mužem nemám nic společného.“

„Vím. A omlouvám se za vyrušení. Ale… na žádost jeho rodiny byl přeložen do neznámého zdravotnického zařízení. A vy… vy mi připadáte jako jeho jediná skutečná rodina. Chtěl jsem Vás informovat.“

Její oči se rozšířily údivem, ve kterém nebyla ani stopa lži. „Sebastiana jsem neviděla ani jsem s ním nemluvila alespoň dva roky. Nezajímám se o něj. A o žádném přeložení nevím. Teď vás prosím, běžte pryč.“

Její tón byl jasný. Chladný a rozhodný. Zvedl jsem se, omluvil se a odcházel. Byl jsem přesvědčený, že tudy cesta nevede. Že je opravdu mimo hru. Na baru jsem zaplatil útratu a procházel kolem jejího stolu směrem ke dveřím. Hleděla zarytě před sebe na svůj šálek. Ale ve chvíli, kdy jsem byl těsně vedle ní, se její hlava nepatrně pootočila. Její rty se pohnuly, aniž by na mě pohlédla. Slyšel jsem sotva zachytitelný, unavený šepot, který splýval s šumem kavárny:

„Pane Fletchere… dávejte si pozor.“

Zastavil jsem se. Ani jsem se neotočil, abych ji nevyděsil.

Ještě tišším hlasem, který byl skoro jen dechem, dodala: „Neznám žádnou rodinu. Ale… podle papírů z léčebny… žádost podal jakýsi bratranec. Jmenuje se…“ Odmlčela se, polkla. „…o kterém jsem od Sebastiana za celých deset let manželství nikdy neslyšela ani slovo.“

Pak se odmlčela nadobro. Sklonila se nad svým nápojem, její předstírání, že mě nezná, bylo dokonalé.

Vyšel jsem ven na slunce. Na chodníku seděl bezdomovec s tabulkou Hladový, Bůh vám žehnej a žvýkal studený hotdog, který mu někdo před chvílí podal. Necítil jsem triumf. Cítil jsem jen ledový chlad, který mi stoupal vzhůru páteří. Měl jsem potvrzení. „Bratranec“. Fiktivní příbuzný. Falešná žádost.

Byl jsem na správné stopě. A Clara Vossová, její strach a její varování, mi dávaly naprosto jasně najevo, že tato stopa vede na velmi, velmi nebezpečné místo.

Kapitola 15: Návštěva s důsledky

Klíč jsem v zámku otočil s pocitem těžkosti, který jsem už znal až příliš dobře. Chodba domu byla nasáklá pachy vařeného zelí od sousedky z přízemí a levné aviváže z prádelny o patro výš. Za dveřmi našeho bytu panovalo nezvykle hluboké ticho. Chybělo cinkání příborů z kuchyně, zvuk televize nebo šustění novin. Lena seděla na gauči, nehybná, s rukama sepjatýma v klíně. Nedívala se na mě. Dívala se někam do prázdna před sebe. Vzduch byl hustý a ledový, jako by tu někdo nechal otevřené okno uprostřed zimy.

„Léno? Co se děje?“ zeptal jsem se, i když jsem instinktivně věděl, že se děje něco strašného.

Pomalu zvedla hlavu. Její oči byly rudé a plné něčeho víc než vzteku. Byla to čistá, nespoutaná hrůza. „Byli tady,“ řekla tiše. Hlas se jí třásl. „Dva pánové. Hezky oblečení. Velmi zdvořilí.“

Usedl jsem do křesla naproti ní. Srdce mi bušilo až v krku. Na koberci jsem si všiml mokré šmouhy – někdo před chvílí musel setřást déšť z kabátu.

„Kdo?“

„Neřekli. Ukázali nějaké průkazy. Vypadaly… oficiálně.“ Polkla. „Věděli všechno, Jaku. Věděli, že jsi chodil za tím Vossem. Věděli, že jsi mluvil s jeho ženou. Věděli o tvém… pátrání.“

Cítil jsem, jak se mi zvedá žaludek. Sledovali mě. Od samého začátku.

„Říkali,“ pokračovala a její hlas se změnil v napodobeninu jejich klidného, až smrtícího tónu, „že pokud budeš pokračovat v šíření těch… ‚vymyšlených historek‘, budeš stíhaný. Ukázali mi…“ Zastavila se a její oči se zalily slzami. „Ukázali mi paragrafy. 18 U.S.C. § 1038. šíření falešných informací a poplašných zpráv. Říkali, že to vypadá jako nějaký žert, ale ve skutečnosti to navozuje dojem, že se chystá teroristický útok nebo… nebo něco hrozného. A za to hrozí až pět let vězení. A pokud by někdo kvůli tomu třeba zpanikařil a zranil se, tak až dvacet. Nebo… nebo doživotí.“

Zamumlala něco o dalším paragrafu, 18 U.S.C. § 1001, o lživých výpovědích před úřady, a o nějakém zákoně proti cizí propagandě. Její hlas se ztrácel v šumu mého vlastního strachu. Vnímal jsem jen, jak se z kuchyně ozývá monotónní kapání kohoutku, které teď znělo jako odpočítávání času.

„A pak… pak řekli to nejhorší,“ zašeptala. „Řekli, že šíření vědomě nepravdivých tvrzení… to není chráněné svobodou slova. Že to Ústava nechrání. Že jsi… že jsi v podstatě bez práv, Jaku. Pokud do toho půjdeš.“

Zhluboka se nadechla a konečně se mi podívala přímo do očí. Její pohled byl zoufalý a naléhavý. „Slíbíš mi. Slíbíš mi, že už s tím nebudeš pokračovat. Prosím.“

Seděl jsem a snažil se to všechno strávit. Nešlo o výhrůžku. Nešlo o zastrašování v garáži. Šlo o čistou, ničím nerušenou sílu zákona. O systém, který se obrátí proti tobě a rozdrtí tě, a všichni budou souhlasit, protože jsi porušil pravidla. Bylo to geniální. A děsivé.

„Léno,“ začal jsem opatrně. „Víš… tohle je přece jenom potvrzení, že na tom něco je. Že je to něco velkého. Voss mi důvěřoval A je to… je to v zájmu všech lidí. Aby věděli.“

V jejích očích jsem viděl, jak ta slova narážejí na neproniknutelnou zeď. Zavrtěla hlavou, nejdřív pomalu, pak čím dál víc zoufaleji. „Probuď se, Jaku! Probuď se! Lidem je to úplně jedno! Teda většině! A ti, co jim to jedno není… ti, co chtějí vědět… ti si to stejně najdou někde jinde! A ti pánové… ti nám pěkně zatopí! Kdo pomohl kdy nám? Hmm? Když jsi přišel o tu stáž? Když jsme se soudili s pronajimatelem? Kdo? Nikdo! A teď máš bojovat za ‚všechny lidi‘?“

Vstala a její hlas se změnil v hysterické naléhání. „Jaku, vážně… vážně si začínám myslet, že jsi blázen. Jako ten tvůj Voss. Oni vás chtějí uklidit ne proto, že máte pravdu, ale proto, že jste blázni! A já… já s tebou nemůžu takhle žít. Bojím se o tebe. A bojím se s tebou.“

Dopadla to na mě jako facka. Stál jsem před ní, s paragrafy znějícími v uších a s pohledem ženy, kterou jsem miloval a která se mě ale bála. Bál jsem se já sám. A najednou jsem nevěděl, čeho se bojím víc. Těch mužů v oblecích se zákony v kapse? Nebo toho, že Lena má pravdu? Že jsem jen blázen, který uvěřil jinému bláznovi a teď si nad sebou sám utahuje oprátku?

Poprvé jsem opravdu váhal. Poprvé jsem si přál, abych ten e-mail od Sebastiana Vosse nikdy nedostal.

Z ledničky jsem vylovil lahev rýnského ryzlinku, kterou jsme šetřili na výročí. Držel jsem ji jako záchranné lano. Víno mělo být únikem, mělo nás vrátit do časů, kdy byly naše největší starostí rozbitá myčka a špinavé okno. Při otevírání zazvonila kovová zátka o linku – ozvěna se rozléhala v bytě až nepříjemně hlasitě.

„Léno,“ řekl jsem, když jsem naléval jiskřivě zlatavou tekutinu do sklenic. Moje ruka se třásla. „Nevím, co mám dělat.“

Sedla si zpátky na gauč, objala se kolem kolen. Vypadala najednou strašně mladě a zranitelně. „Jaku,“ řekla tiše, téměř něžně. „Vykašli se na všechny ty lidi. Vždyť je neznáš. Zachraň nás. Zachraň nás.“

V tom měla pravdu. Neznal jsem je. Byli to jen abstraktní pojem. „Lidé“. Ale Voss… Voss nebyl abstraktní. Jeho strach byl skutečný. A teď i ten můj.

Zvedl jsem sklenici, ale nepil jsem. Díval jsem se na ni, jako bych v ní hledal odpověď. „Léno… co když je to pravda?“ vyhrkl jsem. Ta myšlenka, která se ve mně rodila celé týdny, najednou našla slova. „Co když si ti nahoře opravdu usmyslí, že lidí je příliš? Že je potřeba populaci… zredukovat? Nemluvím o válce. Mluvím o něčem čistějším. O nějaké nemoci. O něčem, co vypadá jako nehoda.“

Hlas se mi tříštil. „A co když… co když v té skupině k zredukování budeme právě my? Ty a já? Protože jsme k ničemu? Protože jen spotřebováváme zdroje? Nebo proto, že o tom víme?“

Slova visela v zatuchlém vzduchu bytu. Zvenku duněla sodovkárna, věrný společník našeho obyčejného života, který teď zněl jako zvuk blížícího se soudu. Mezi rytmickými údery se ozýval i vzdálený klakson auta a křik dětí, které hrály basketbal na dvoře. Obyčejný svět šel dál, netknutý naším malým peklem.

Lena na mě zírala. Její oči, před chvílí ještě plné slzí vzteku a strachu, se najednou zalily něčím jiným. Ohromením. A pak naprostým, drtivým pochopením. Pochopením, že to, co se děje, je horší, než si myslela. Že nejde jen o moji posedlost. Že jsem se naprosto ztratil.

Do jejích očí jí vhrkly nové slzy. Tentokrát nebyly ze vzteku. Byly z čistého, hlubokého žalu.

„Jaku,“ vydechla. Její hlas byl jen šeptem, plným hrůzy a lítosti. „Jaku… ty jsi vážně blázen.“

Zdvihla se z gauče. Tělo se jí třáslo. „Já… já tě vůbec neznám.“

Otočila se a odešla do ložnice. Dveře se zavřely s tichým cvaknutím, které znělo hůř než jakákoli hádka. Zůstal jsem sám s dvěma sklenkami nedotčeného vína a s děsivým pocitem, že jsem právě přišel o všechno, co pro mě mělo cenu. A že za to nemohl žádný tajný spolek. Byl to můj vlastní strach, který mě proměnil v cizince. Nebo to byl strach, který mi ukázal, kdo doopravdy jsem? Už jsem to nedokázal rozlišit.

Kapitola 16: Velká šance

Prázdnota po Lenině výhrůžkách a mém vlastním strachu byla hlubší než ticho v bytě. Byla to dutina uvnitř mě, která nasávala každý zvuk, každou myšlenku. Jediné, co ji zaplňovalo, byl vztek a zarputilá posedlost. Čistý, nesmiřitelný vztek na systém, který mi sebral Vossa, a na sebe sama, že jsem couvl.

Lena se mě stranila. Spala v obýváku na gauči. Občas se v noci probudila a potichu přešla do kuchyně, kde pustila vodu, aby se napila, nebo postála u okna a dívala se ven na prázdnou ulici. Vzduch mezi námi byl hustý a ledový, prosycený nevyřčenými obavami a zklamáním. Každý její pohled mi říkal: Už tě neznám. A každý můj pohled na ni plný výčitek: Proč mi nevěříš?

Právě ten hluboký propad, tato zoufalá samota, se stala mým palivem. Dny a noci jsem proseděl za stolem zarámovaným pohledem na protější zeď, zatímco ona tiše chodila po bytě jako duch. Vossovy poznámky, ty ošoupané skeny a mé vlastní záznamy z setkání s Colem, s ředitelem z DARPA, se rozrostly v mohutnou, zuřivě sepsanou sérii článků. Byl to můj pomník Sebastianu Vossovi. Moje bomba. Moje obhajoba před Lenou i před sebou samým.

Napsal jsem nejen o „Projektu Cirrus“ a počasí. Napsal jsem o síti. O Rockefellerovi a jeho „systematickém inženýrství“ globální stability. O plynulém předání moci od finančních aristokratů k technokratům, pro které je lidstvo jen souborem dat k optimalizaci. O Muskovi jako dokonalé veřejné tváři tohoto stroje – geniálním, nezvladatelném šílenci, jehož ego a vizionářství jsou cynicky využívány k tomu, aby sám budoval klec, v níž bude uvězněn. O tom, jak se zdánlivý chaos Trumpa a zdánlivá předvídatelnost Bidena ve skutečnosti doplňují, aby sloužily stejnému cíli: udržení iluze volby při systematickém upevňování kontroly.

A napsal jsem o Vossovi. O jeho pronikavém pohledu, o jeho zmizení. O „rodině“, která neexistuje, a o falešném bratranci, který podepsal žádost o převoz.

Byl to text plný zuřivosti, ale také chladné, neúprosné logiky. Propojil jsem tečky, které nikdo propojovat nechtěl. A když jsem napsal poslední větu, cítil jsem se vyprázdněně a triumfálně zároveň. Odložil jsem ji do šuplíku. Byl to akt čirého zoufalství. Ať už se stane cokoliv, řekl jsem to. I kdyby to četl jen já sám.

Za oknem se pomalu stmívalo, lampy na ulici cvakly a rozlily oranžové světlo po chodníku. V dálce zahoukala siréna sanitky a pak utichla. Na chodbě se ozvaly kroky sousedky vracející se z noční směny – v té monotónní tichosti to působilo jako malá připomínka, že svět venku běží dál.

A pak se to stalo. E-mail od redakce The New York Observer. Ne od nějakého zástupce, ale od samotného šéfa zpravodajství, Michaela Prentisse. Jeho jméno jsem znal z titulků pod drsnými investigativními kousky.

Předmět: Váš manuskript

Srdce mi spadlo do žaludku. Otevřel jsem to, očekávající právní cease and desist, výhrůžku.

Místo toho jsem četl slova, která mi vyrazila dech. Prentiss byl „naprosto unešen“. Nazval to „průlomovým investigativním kouskem, který mění vše“, „odvážným, nekompromisním a brilantně doloženým“. Chtěli to. Celé. A chtěli to co nejdřív. Nabízeli mi smlouvu, solidní honorář, titulní stranu.

Seděl jsem před monitorem a četl ten e-mail znovu a znovu. Cítil jsem, jak se mi do čela derou slzy úlevy a vítězství. The New York Observer. Nebyl to sice New York Times, ale byl to velký, vážený deník s nádechem nezávislosti a ostřejšími lokty. Byl to můj průlom. Moje ospravedlnění.

Vstal jsem. Srdce mi bušilo jako o závod. Vešel jsem do obýváku. Lena ležela na gauči a četla si, ale oči jí nehybně civěly do stránky. V televizi tiše běžel večerní program, obraz se odrážel v jejích brýlích, aniž by vnímala, co se na obrazovce děje. „Léno,“ řekl jsem a můj hlas zněl cize, rozechvěle. „Podívej se na tohle.“

Podezřívavě zvedla oči. Podal jsem jí vytištěný e-mail. Četla ho. Viděl jsem, jak jí pomalu údivem a nedůvěrou klesá čelist. „To… to je vtip?“ zeptala se slabě. „Není. Volali mi. Chystají to vydat. Celé.“ „Ale… ty paragrafy… ti muži…“ „Prentiss říká, že jejich právníci jsou ti nejlepší. Že se ničeho nebojí. Že pravda je absolutní obrana.“

Dívala se na mě. Poprvé po týdnech jsem v jejích očích neviděl strach ani lítost. Viděl jsem úžas. A zárodek naděje. Nebyla to ještě důvěra, ale byl to začátek. „Bože, Jake…“ zašeptala. „Takže… takže jsi přece jen…?“ „Nevím, co jsem,“ přerušil jsem ji. „Ale vím, že to musím zveřejnit.“

V tu chvíli, poprvé od té prokleté návštěvy těch dvou mužů, jsem věřil, že pravda opravdu může zvítězit. Že všechno to riziko, všechna ta úzkost, měla smysl. Že Voss nezemřel nadarmo. Že se mu dostane spravedlnosti. A že já, Jake Fletcher, král bulváru z Newarku, nebudu nakonec pouhým bláznem, ale mužem, který odhalil největší spiknutí století.

Byl to nádherný, opojný pocit. Poslední velká iluze, která mi zbývala. Objal jsem Lenu a cítil, jak se její tělo po týdnech napětí konečně uvolnilo. Za oknem zafoukal vítr a rozhoupal starý sušák prádla na balkoně, jeho kovové tyče skřípavě zasténaly, jako by varovaly, že klid je jen zdánlivý.

Netušil jsem, jak křehká ta iluze je. Netušil jsem, že už se soukolí dalo do pohybu. Že ta nabídka byla jen jinou, rafinovanější formou pasti. Že brána, která se zdánlivě otevírala do světa pravdy, ve skutečnosti vedla pouze do vyšší, lépe střežené klece. A že moje vítězství je pouhým předstupněm definitivní porážky.

Kapitola 17: Zákulisní hra

Druhý den jsem se vrátil z reportáže o otevření nové cyklostezky unavený, špinavý a s prázdnou. V nose jsem ještě cítil pach asfaltu, který se na slunci pořád lepil na podrážky bot kolemjdoucích, a v uších mi hučel hlas starosty, který s přehnaným nadšením stříhal pásku před objektivy lokálních kamer. Byt byl tichý. Až příliš tichý. Chybělo jemné hučení jejího notebooku, vůně kávy, která už dávno zchladla, i zvuk sousedova rádia, které jinak vždy prosakovalo skrz tenké zdi. Teď se zdálo, že se celé patro ponořilo do mrtvého klidu.

„Léno?“ zavolal jsem do prázdna. Odpověděl mi jen tikot starých hodin na stěně. Jejich pravidelné klapání se ozývalo hlasitěji než jindy, jako by se vysmívalo mému očekávání.

Prošel jsem obývákem. Na konferenčním stolku stála ještě sklenka s vyschlým červeným vínem, drobný otisk rtěnky na okraji. Všechno bylo uklizené, až na jeden malý detail. Na jídelním stole, uprostřed prázdné plochy, ležel jeden jediný papír. Bílý lístek, na kterém v několika místech rozmáčknuté, průsvitné skvrny. Mokré kapky. Možná slzy.

Zvedl jsem ho. Ruka se mi třásla.

Promiň Jaku. Nemůžu teď s tebou zůstat. Už jsi přemýšlel proč?

Bylo to jako rána do solar plexu. Opřel jsem se o stůl, snaže se zachytit dech. Ta slova… Už jsi přemýšlel proč? Byla krutou ozvěnou Vossovy otázky. Najednou to nebyla jen intelektuální hádanka. Byl to důvod, proč jsem byl sám. Proč jsem přišel o jedinou osobu, na které mi záleželo.

Asi jsem ji chápal. Co jsem jí mohl nabídnout? Život ve stínu paragrafů a výhrůžek? Neustálý strach? Pohled na muže, který se před jejíma očima mění v paranoidního podivína?

Z kuchyně se ozvalo slabé kapání kohoutku, zvuk, kterého jsem si nikdy předtím nevšímal. Teď mě bodal do uší jako výčitka.

Co teď? Ožeru se z laciného piva a pokusím se zapomenout? Nebo… Nebo jí dokážu, že mám pravdu? Že můj boj není bojem blázna, ale bojem za nás, za všechny, kteří nevědí, co se proti nim chystá? Ten druhý cíl se zdál naprosto nemožný. A přesto…

Konec mých filosofických úvah udělal ostrý, naléhavý zvonek telefonu. Zvedl jsem ho, ještě stále s Leniným lístkem v druhé ruce.

„Fletcher,“ řekl jsem ochraptěle.

„Jaku? Tady Ben Miller.“ Hlas mého šéfredaktora z Newark Star-Ledger zněl podivně. Unaveně. Omluvně. Až příliš měkké na jeho drsný náturu. V pozadí jsem slyšel šustění papírů a vzdálený ruch redakce, který byl obvykle jeho přirozeným prostředím. „Poslouchej… ohledně toho tvého… toho velkého článku.“

Mé srdce se sevřelo. „Ano? Je hotový. Odesílám ho za pět minut, stihne se to do uzávěrky.“

Nastalo ticho. Dlouhé, dusivé ticho, přerušované jen slabým praskáním telefonní linky. „Kvůli tomu volám, Jaku. Nemůžeme to vydat.“

V hlavě mi zabzučelo. „Cože? Proč? Beni, tohle je… tohle je ten největší příběh, jaký jsem kdy…“

„Vím, co si myslíš,“ přerušil mě. Jeho hlas byl teď napjatý. „Ale právní oddělení to celé prošlo. A je tam… příliš mnoho nepodložených tvrzení. Naprosto šílená obvinění. Riziko žalob o pomluvu je… no, je prostě příliš vysoké. Nemůžeme to riskovat. Není to v silách našeho malého plátku.“

„To jsou výmluvy, Bene!“ vybuchl jsem. „Vždycky jsme riskovali! Když jsme psali o starostovi a těch zakázkách? To taky nebyl žádný med!“

„Tohle je něco jiného, Jaku,“ řekl tiše. A v jeho hlase jsem to konečně uslyšel. Byl to strach. Čistý, neředěný strach. „Tohle… tohle je jiná liga. Poslouchej. Dej to z hlavy. Napiš něco o té... cyklostezce. Hezky to zakonči. Ale na tohle… na tenhle příběh zapomeň.“

„Řekli ti to, že?“ zeptal jsem se a má vlastní bázeň se změnila v hněv. „Řekli ti, abys mě umlčel?“

„Nikdo mi nic neříkal!“ odsekl, ale znělo to falešně, jako naučená fráze. V pozadí jsem zaslechl klapnutí dveří, jako by někdo právě vstoupil do jeho kanceláře. „Je to rozhodnutí právního oddělení. A já s ním… já s ním musím souhlasit. Je mi to líto, Jaku. Opravdu.“

Cvak. Linka byla mrtvá.

Stál jsem uprostřed prázdného bytu a držel jsem mrtvý telefon v jedné ruce a Lénin slzami potřísněný lístek ve druhé. Venku zahučel autobus, jehož světla krátce proťala místnost a zmizela, jako připomínka světa, který se točí dál, ať se mnou, nebo beze mě.

Nátlak byl vyvinut. Dokonale. Profesionálně. Bez jediné výhrůžky. Pouze „rozhodnutí právního oddělení“. Brána se zavřela. Oficiálně, legálně a naprosto neprůstřelně.

A já jsem zůstal sám. S pravdou, kterou jsem nemohl nikomu říct. A s pocitem, že jsem právě přišel nejen o ženu, kterou jsem miloval, ale i o jediné poslání, které mi zbývalo.

Kapitola 18: Konfrontace s pravdou

Návrat z New Yorku byl jako pád z vyhřátého snu do ledové vany reality. Nadšení z meetingů, slibů a respektu v kancelářích Observeru vystřídal šedivý šerosvit Newarku. Vlak mě vyplivl na špinavém peróně, kde zářivky hučely jako ospalé vosy a pach moči a levného jídla se mísil s kouřem z brzd. Cesta z parkoviště k mému domu vedla stejně zanedbanými ulicemi jako vždy. Z oken baráků čouhaly satelitní paraboly, z přízemních dveří se linula vůně smaženého kuřete a někde v uličce brečelo dítě. I vzduch tu byl hutnější, těžší.

Právě jsem odemykal dveře, když za mnou s naprostou tichostí zastavilo černé SUV. Pneumatiky tiše šustly po štěrku, motor jen zavrněl a zmlkl. Bylo to tak nenápadné a zároveň tak agresivně výmluvné, že mi ztuhla ruka s klíčem v zámku.

Dveře SUV se otevřely. Vystoupili dva muži. Oba v dokonale padnoucích, ale nenápadných oblecích, které nekřičely, ale šeptaly „autorita“. Jejich postoje byly uvolněné, ale připravené. Pohyby ekonomické, žádné zbytečné gesto. Nehodili se do tohoto prostředí jako diamant na skládce. Byli to lidé, kteří nepatřili nikam, ale mohli jít kamkoli.

Jeden z nich, starší, s ostře zastřiženými šedivými vlasy a klidným, téměř lhostejným výrazem, se postavil tak, aby mi blokoval cestu k domu. Jeho partner, mladší, s prázdným pohledem, zůstal mírně vzadu, kryjíce boky. Z nedalekého dvora se ozvalo zaštěkání psa, ale okamžitě utichlo, jako by i on vycítil, že se stalo něco cizího.

„Jake Fletcher?“ zeptal se starší muž. Jeho hlas byl neutrální, profesionální. Věděl odpověď.

„Copak se tu koná sraz špatně oblečených agentů?“ pokusil jsem se o drzost, ale v hlase mi chyběla síla.

Muž ignoroval můj komentář. Jeho oči, chladné a analytické, mě měřily. „Buď jste velmi inteligentní, pane Fletchere,“ řekl téměř zamyšleně, „nebo jste úplný hlupák.“

Čekal, jestli mu skočím do řeči. Když jsem mlčel, pokračoval. „Za Sebastianem Vossem jsme Vás pustili. Věděli jsme, že za ním jdete. Čekali jsme, že napíšete pěknou historku o tom, jak se stařík v ústavu zbláznil. Že veřejnosti potvrdíte diagnózu. Byl by to… úhledný konec.“

Jeho tón byl mírný, skoro přátelský, jako by mi vysvětloval pravidla hry, kterou jsem nepochopil. „Ale Vy… Vy jste mu uvěřil. A co hůř, začal jste to… vyprskávat do světa. To byla chyba.“

Mladší muž se nepatrně pohnul. Stačilo to, aby mi připomněl svou přítomnost. Ve výloze naproti se na okamžik zaleskl odraz jeho siluety.

Starší muž se naklonil o kousek blíž. Jeho dech voněl po mátě. „Takže vám teď doporučujeme – a tím myslím opravdu doporučujeme – abyste se věnoval… bezpečnějším tématům. Třeba těm čínským lampionům na Aljašce. To byl dobrý kousek. Zůstaňte u toho.“

Zaměřil se na mě. Jeho pohled už nebyl lhostejný. Byl to pohled chirurga, který ví, kde je třeba řezat. „Vaše nedávná práce, pane Fletchere, vyvolala u některých lidí obavy o Vaše duševní zdraví. Intenzivní fixace na paranoidní teorie, spojování náhodných událostí… znáte to. Bylo by nám opravdu líto, kdybyste skončil jako ten spisovatel. Voss. To byl takový smutný příběh.“

To byla ta rána. Čistá, dokonalá, absolutní. Není to výhrůžka smrtí. Je to výhrůžka vymazáním. Výhrůžka, že ze mě udělají dalšího Vosse. Že mě odstaví za stejnou zeď lhostejnosti a výsměchu, za kterou zmizel on. A podíváte-li se na to z určitého úhlu… vypadá to jako péče. Jako starostlivost.

Neřekl jsem nic. Nemohl jsem. Stál jsem tam, zkoprnělý, s klíčem trčícím v zámku. Na ulici projelo staré auto s rozbitým tlumičem, jeho řev zněl absurdně normálně v tom dusivém tichu.

Muž se narovnal. Jeho výraz se opět změnil v neutrální profesionální masku. „Hezký den, pane Fletchere. Doufám, že jsme se pochopili.“

Otočil se, aniž by čekal na odpověď. Oba nasedli zpět do SUV. Dveře se zavřely s jemným, precizním kliknutím. Auto odjelo stejně tiše, jak přijelo.

Zůstal jsem stát na chodníku. Slyšel jsem dunění sodovkárny a vzdálený hluk dálnice. V okně naproti se mihla tvář, rychle se stáhla a závěs se zatáhl. Svět fungoval dál. Ale já jsem v něm už neměl místo. Právě mi bylo dokonale, neprůstřelně vysvětleno, že jakékoli moje místo je podmíněno mlčením. A že moje pravda je z podstaty šílenství.

Pomalu jsem otočil klíčem a vešel do prázdného bytu. V kuchyni ještě stál talíř od včerejší večeře, na stole se válel starý výtisk Star-Ledger. Byl jsem sám. S výhrůžkou, která nebyla výhrůžkou. A s pravdou, která byla oficiálně prohlášena za blud.

Kapitola 19: Diagnóza: Pravda

Zbývala mi už jen jediná, šílená karta. Pokud jsem nemohl publikovat, pokud mě nikdo nechtěl poslouchat, pak varování muselo přijít přímo od zdroje. Obrátil jsem se na Tajnou službu. Byl to zoufalý, sebevražedný krok, ale Vossovo varování – Nejlepší strategií je mít svého největšího nepřítele neustále na očích – mi hučelo v hlavě. Musel jsem to zkusit.

Napsal jsem e-mail. Stručný, faktický. Odkazoval na Vossovo svědectví, na „bratrance“, na přeložení, na spojení mezi určitými technologickými impérii a snahou o destabilizaci. Netvrdil jsem, že vím datum a čas. Tvrdil jsem, že existuje vzorec. Že se Trump pohybuje v pasti.

Odeslal jsem ho ze zaprášené kavárny na rohu Ferry Street, kde klimatizace vrčela jako starý ventilátor a barista se mě ptal, proč pořád ťukám do klávesnice tak zběsile. Zahrabal jsem se v rohu u okna, odkud byl výhled na ulici plnou polorozpadlých fasád a graffiti.

Odpověď přišla za necelé tři hodiny. Ne e-mailem. Telefonát. Muž se představil jako agent z místní kanceláře. Jeho hlas byl dokonale zdvořilý a naprosto prázdný.

„Pane Fletchere, děkujeme za vaši znepokojenost. Všechna tvrzení týkající se bezpečnosti chráněných osob bereme se vší vážností a důkladně prověřujeme. Vaše informace byla zaznamenána.“

„Prověřujete? A co…“

„Děkujeme za váš čas. Hezký den.“

Klap.

Následovalo ticho. A pak jsem to slyšel. Zpoza agentova profesionálního tónu, těsně před tím, než zavěsil, jsem zachytil tlumený, dušený smích. Jeden jediný, rychle potlačený výbuch. Byl to výsměch. Čistý, nefalšovaný výsměch. Byl jsem pro ně pouhým šprýmem. Potvrzovali Vossovu tezi dokonaleji, než bych kdy dokázal já sám.

A v tu chvíli ve mně něco prasklo. Poslední zbytek rozumu, poslední zábrany. Pokud chtěli šílence, dostanou šílence.

Otevřel jsem X, můj starý, zaprášený brloh plný konspirací. Notebook hučel a ventilátor vyfukoval horký vzduch do pokoje, kde se na poličkách kupily neplacené účty a staré výtisky Star-Ledger. A začal jsem psát. Výbuch za výbuchem. Všechno. Jména, data, teorie, spojení. Rockefellera, CFR, Muska, zmanipulované počasí, falešný bratranec, přeložení Vossa, výhrůžky v oblecích, smějící se agent. Psal jsem to všechno v dlouhých, nesouvislých vláknech, plných velkých písmen a vykřičníků. Byl jsem zuřivý, paranoidní, naprosto nekontrolovatelný. Přesně takový, jakého mě chtěli mít.

Lidé reagovali. Někteří se smáli. Někteří mě označovali. Někteří, ti, kteří uvěřili, šířili to dál s děsivou rychlostí. Stal jsem se živoucím memem. Karikaturou konspiračního teoretika. Jake Fletcher z Newarku se naprosto zbláznil.

Přesně takového chování si u mě přáli. A já jsem jim ho dodal. Na zlatém podnose.

Následovalo to rychle. E-mail od mého šéfa, Bena Millera. „Jaku, co to děláš? Okamžitě s tím přestaň! Ničíš si pověst!“ Volala Lena, její hlas plný paniky: „Jaku, co se děje? Smaž to!“ Odpověděl jsem jí jen dalším tweetem o tom, jak i ona je možná součástí toho všeho.

A pak, o tři dny později, zazvonil u dveří úředník. Měl oblek a kabelku. Předložil mi oficiální dokument. Na základě „obav přátel a kolegů“ – v dokumentu nebyla uvedena jediná jména – byla nařízena mou osobou neodkladná psychiatrická evaluace k posouzení mé způsobilosti a potenciálního nebezpečí pro sebe a okolí.

Sledoval jsem, jak mi podepisuje papíry. Venku na chodbě se ozývaly kroky sousedů a vzdálený křik dětí hrajících si s míčem. Život šel dál, jen já z něj vypadl. Cítil jsem… klid. Bylo to hotové.

Evaluace trvala dvě hodiny. Malá místnost s bílými zdmi, za nimiž hučela klimatizace a sem tam projelo sanitní auto. Psychiatr s vlídnýma očima a předem připraveným posudkem. Kladl mi ty správné otázky. O mém dětství. O mých vztazích. O mém „stresu“. A pak o mých „přesvědčeních“. Když jsem začal mluvit o Vossovi, pokyvoval hlavou s pochopením. Když jsem zmínil Muska a Trumpa, poznamenal si něco do bloku.

Jeho diagnóza byla nevyhnutelná jako západ slunce.

Paranoidní porucha.

Bludy grandiozního charakteru.

Akutní exacerbace v důsledku profesního stresu a osobních krizí.

Doporučení: Okamžitá hospitalizace na uzavřeném oddělení k pozorování a stabilizaci medikací.

Nátlak přestal být jen hrozbou neznámých mužů v autech. Formalizoval se. Dostal razítko. Byl oblečen do bílého pláště a řeči o pomoci, péči a bezpečí. Byl to nejúčinnější nástroj umlčení, jaký si bylo možné představit. Už jsem nebyl nebezpečný novinář. Byl jsem jen pacient. Blázen z Newarku, který si vymýšlí pitomosti.

A všichni, kdo na to kývli – psychiatr, úředník, možná i Ben Miller, možná i Lena v své hrůze – se stali součástí stroje. Ani nemuseli vědět, že do něj patří. Stačilo, že dodržovali procedury. Že dělali svou práci.

Stroj na výrobu ticha pracoval dokonale. A můj hlas se v něm ztratil.

Epilog: Dědictví

Nyní. Sedím v místnosti, kde sedával Voss. Pokoj 4B. Stejná židle, stejný stolek s oprýskaným lakem, stejný výhled z okna s mřížemi na dvůr, kde jeden osamělý strom bojuje o světlo. Venku, pod ním, posedává starý pacient v šedivém županu a kroutí si mezi prsty kamínek, jako by v něm hledal tajný vzkaz. Každý den tam sedí. Každý den beze slova. Všechno je tu stejné. I ten pach – směs dezinfekce, starého strachu a duševní rezignace.

Chápu jeho příběh dokonale. Až příliš dokonale. Je to jako bych se stal pokračováním jeho věty, živým dodatkem k jeho diagnóze. Systém nepotřebuje zabíjet. Zabíjení zanechává mrtvoly, otázky, mučedníky. To je neúsporné a nebezpečné.

Stačí znevěrohodnit. Vzít pravdu, opřít ji o realitu natolik, aby byla děsivě uvěřitelná, a pak ji obalit vatou výsměchu, označit ji nálepkou šílenství a toho, kdo ji hlásá, prohlásit za blázna. Izolovat ho. Umlčet ho léky, které zamlžují myšlenky, a zdmi, které pohlcují slova. Je to čistší. Efektivnější. A pro veřejnost tak pohodlné. Svět je jednodušší, když jsou nepohodlné pravdy jen projevy nemoci.

Píšu tyto řádky na zadní strany starých formulářů, které jsem ukryl pod matraci. Papír je pomačkaný, některé listy mají otisky obědových táců nebo skvrny od kávy, kterou tu podávají v plastových kelímcích. Píšu je třesoucí se rukou, když slyším, že sestra obchází jiný konec chodby. Její klíče vždy zacinkají o kovové madlo, než otevře dveře. Někdy se za nimi ozve i chrčivý smích jednoho pacienta.

Možná mé poznámky najde uklízečka a vyhodí je jako další nesmysly blázna. Možná je seberou sestřičky při týdenní kontrole a přidají je k mé složce jako důkaz progrese mých „bludů“.

Ale možná, jen možná, se jednou dostanou ven. Možná je někdo schová do kapsy, možná je přečte a řekne si: A co když…? Možná se stanou mým dědictvím. Jediným svědectvím, že Jake Fletcher nebyl vždycky jen diagnózou v knize. Že tu byl muž, který se pokusil říct pravdu, a kterého za to vymazali.

Až to budete číst, až se budete ptát, jestli to byl blázen, nebo prorok, pamatujte na jednu věc: Nejgeniálnější ze všech konspirací není ta, která zůstane navždy utajena. To by bylo přímočaré. Příliš lidské.

Nejgeniálnější konspirace je ta, která je veřejně vysmána, zdiskreditována a označena za šílenství tak dokonale, že i když na ni sami narazíte, i když se vás její logika dotkne, sami se přesvědčíte, že nemůže být pravdivá. Protože přijmout ji by znamenalo připustit, že svět je mnohem děsivější, než jste si kdy připouštěli. A že jste možná taky jen kolečko v soukolí, které vás semlelo.

Za dveřmi se ozvalo cinknutí vozíku s léky. Jeden pacient zaklel, druhý začal bezdůvodně zpívat starou písničku z rádia.

A teď, promiňte, musím jít na večerní podávání léků.

Table of Contents

Kapitola 1: Jake Fletcher – Král bulváru z Newarku

Kapitola 2: Duch z minulosti

Kapitola 3: Systémový inženýr

Kapitola 4: Architekti nového řádu

Kapitola 5: Normální šílenství

Kapitola 6: Garáž na Long Islandu

Kapitola 7: Bláznův vítr

Kapitola 8: Váhání

Kapitola 9: Lekce z reality

Kapitola 10: Odpověď, která nepřišla

Kapitola 11: Konfrontace

Kapitola 12: Zpověď v baru

Kapitola 13: Ticho

Kapitola 14: Jediná rodina

Kapitola 15: Návštěva s důsledky

Kapitola 16: Velká šance

Kapitola 17: Zákulisní hra

Kapitola 18: Konfrontace s pravdou

Kapitola 19: Diagnóza: Pravda

Epilog: Dědictví