Пролог: Лондон у бурі (травень 1899 року)

Вологе травневе ранкове повітря давило на Лондон, наче мокра вовняна ковдра. Ірена Адлер стояла на пероні вокзалу Юстон, міцно стиснувши дорожню валізу з латунними куточками. Повітря було насичене запахом вугільного диму та віддаленими вигуками мітингарів, чиї голоси долітали сюди аж з Трафальгарської площі.

«Ганьба воєнним злочинцям!»«Геть з концентраційними таборами!»

Плакати на протестних транспарантах було видно навіть з вікон потягу. Ірена притулила до носа шовкову хусточку, ніби намагаючись відфільтрувати не лише смород міста, але й його моральне падіння.

Газети в кіоску привернули її увагу.

«The Times» вихваляв «героїчні вчинки наших хоробрих солдатів у Південній Африці», тоді як «Manchester Guardian» поряд друкував статтю з заголовком: «Різанина в Блумфонтейні: Цивільні гинуть від голоду за колючим дротом». Фотографія знеможених дітей вразила її, наче удар.

«Ось вона, знаменита британська цивілізація», — прошепотіла вона.

Ще місяць тому вона співала в Ковент-Гарден, але після того, як публічно висловила підтримку Емілі Гобхаус та її звітам про страждання бурів, стала мішенню для ненависти в пресі. «Співачка, яка ворогує з імперією!» — писали бульварні видання.

Причина її подорожі, проте, була більш особистою. Лист з Нью-Йорку повідомляв, що після смерті дядька їй належить частка в торговій компанії — і вона мала зникнути. Ненадовго. Лише на достатньо тривалий час, аж воєнна істерія вщухне.

В квартирі на третьому поверші цегляного будинку в Белгравії, неподалік від Ітон-сквер, панувала незвична тиша. Ірена Адлер востаннє кинула погляд через плече — ніби бажаючи закарбувати в пам'яті кожну дрібницю: полицю з нотами Моцарта, зів'ялі троянди у білій порцеляновій вазі, скляну шкатулку для прикрас з тріснутою кришкою. На туалетному столику лишався наполовину написаний лист, поряд з ним — келих хересу, недопитий з учорашнього вечора.

Вона задернула оксамитову портьєру. Коли вона відпустила її, сонце, що на мить пробилося крізь хмари, знову зникло.Квартира була елегантною, але не показною — з важкими дерев'яними меблями, каміном, облицьованим мармуром, і кількома східними килимами, які вона привезла з Парижу. Кожна річ мала своє місце. І все ж тут відчувався присмак від'їзду — порожні полиці, ключі, покладені біля вхідних дверей, дивна холодність.

По дорозі на вокзал вона купила газети. Заголовки, здавалося, вели між собою бій:

The Times«Бої біля Мафекінгу тривають. Полковник Баден-Пауел демонструє виняткові лідерські якості».

«Ворог вдається до зрадливих тактик — цивільні ховають боєприпаси, жінки працюють як шпигунки. Проте британська дисципліна перемагає. "Це війна за свободу і порядок", — заявив учора прем'єр Солсбері».

The Manchester Guardian«Різанина в Блумфонтейні: Діти вмирають у пилу»

«Звіт пані Емілі Гобхаус приносить похмурі свідчення про стан у таборах для інтернованих. Тисячі жінок і дітей, переважно бурського походження, утримуються за колючим дротом. "Один лікар на п'ять тисяч в'язнів", — йдеться в її листі. "Мила немає, лише вода і земля. Тіла дітей вкриваються виразками, а матері тримають їх на руках, поки вони вмирають від голоду"».

Ірена притиснула газету до грудей і заплющила очі.

На дні сумочки вона все щя тримала вирізку з «Daily Mail», де якийсь анонімний автор назвав її «ніяковою патріоткою» і «дамою з надто великими симпатіями до слабких і переможених».Вона дописала до нього лише один рядок:«Щоб бути справді сильними, ми маємо мати мужність співчувати».

Розділ другий: Посадка

Розділ другий: Посадка

Пароплав «Оушенік» височів над ліверпульським портом, наче видіння із сну про сучасність. Двісті п'ятнадцять метрів білої сталі та чорного вугілля, з димарями, вифарбованими у кольори «White Star Line» — жовтувато-коричневими з чорними верхівками. Ірена Адлер зупинилася на пристані, щоб оглянути цю технічну розкіш. Солоне повітря обвівало її обличчя, і вперше за місяці вона відчула, як з її плечей спадає тягар лондонських упереджень.

«Ваші квитки, мадам», — почувся позаду голос.

Стюард у кришталево-чистій формі жестом запросив її до стійки. Його пальці перебирали документи з точністю банкіра.

«Каюта B-14 першого класу. Ваші багажі вже переправлені. У вас буде вид на море».

Прохід по трапу на палубу здавався їй переходом між двома світами. Під ногами гуркотіли масивні дубові дошки, тоді як навколо неї товпилися пасажири всіх класів — дами в капелюхах, прикрашених цілими птахами, ділки з портфелями, притиснутими до грудей, родини іммігрантів, що штовхали перед собою свій скромний скарб у дерев'яних ящиках.

З натовпу лунали уривки різних мов — французької, німецької, італійської, і в один момент навіть чеської, коли ґрунтовна жінка в хустці лаяла свого сина, який намагався наступити на кожну чайку, що наближалася до пристані.

На палубі Ірену ледь не збив з ніг схвильваний юнак з фотоапаратом. «Перепрошую, мадам, — видихнув він, — шукаю ідеальний ракурс, щоб зняти димарі у відблиску блискучої поручні. Я кореспондент для «The Sketch», розумієте».

«Тоді вам варто спершу зняти власні черевики — ви наступаєте мені на сукню», — відповіла Ірена сухо, але з ледь помітною усмішкою.

Перший клас пах новизною та грошима. Блискучі латунні ручки відбивали світло, що просвічувало навіть найменший закуток коридору. Каюта B-14 була саме такою, якою вона її уявляла — простора, з письмовим столом з червоного дерева, широким ліжком і вікном, що відчинялося повністю, впускаючи всередину свіже морське повітря.

На сусідньому коридорі чулася тиха суперечка:

«Кажу тобі, вона не справжня англійська леді. Я бачила її в компанії того анархіста...»«Тссс! У першому класі слід дотримуватися декоруму!»

Ірена підняла брови. Вже так скоро? Навіть ще не знялися з якоря, а плітки вже розносяться.

«Капітанський келих вітань сьогодні о шостій у головній їдальні», — повідомив її стюард, що супроводжував. «Для цієї події рекомендується вечірній одяг».

Ірена кивнула, але її увагу вже привернув вид з ілюмінатора у бік нижчих палуб. Там, серед галасливого натовпу пасажирів третього класу, стояв чоловік, який з першого погляду не належав до бідних іммігрантів. Він був високим, з обличчям, обвітреним африканським сонцем, і очима, що вже давно втратили здатність благати про милість. Його погляд на мить зустрівся з поглядом Ірени, і в цю частку секунди між ними пробігло тихе розуміння двох людей, які знають, що означає втратити дім.

Коли він потім обернувся і зник у підпалубді, Ірена подумала, що їй, мабуть, варто було б дізнатися, хто цей чоловік, чий погляд виглядав так, ніби він уже давно поховав усі свої надії.

На письмовому столі лежав корабельний щоденник і меню. Вечеря обіцяла устриці, качку в апельсиновому соусі і шампанське 1893 року. Але Ірена Адлер уже розуміла, що справжня драма цієї подорожі розгортатиметься не серед срібних столових приборів і кришталевих келихів першого класу.

З сусідньої каюти якраз почулося збентежене:

«Гекторе! Де мій циліндр? Справжній, не той з Кембриджа!»«У валізі, мілорде».«У якому валізі?! У тому з колоніальною етикеткою?!»

Ірена усміхнулася. Аристократія, очевидно, привезла з собою на море і свої метушні.

Розділ третій: Перша зустріч

Розділ третій: Перша зустріч

Їдальня першого класу сяяла, наче діамантова брошка на оксамиті ночі. Кришталеві люстри кидали блискучі відблиски на срібні прибори і позолочені рами дзеркал, тоді як оркестр у кутку зали почав грати вальс Штрауса. Ірена Адлер обрала стіл біля вікна, звідки могла спостерігати, як зникають у далині портові вогні.

Коли вона якраз перегортала сторінку меню, почулося дивне покашлювання. Літній джентльмен за сусіднім столом, якому щойно подали устриці, тепер почервонів і махав руками на стюарда.

«Містере Годфрі, будь ласка, це лише лимонний сік. Не дихайте так драматично», — огризнула його дружина, з поглядом холодним, як шматок льоду.

«Не розумію, чому ти наполягаєш на тому, що в морі треба їсти сирі мушлі, Міллісент», — бурмотів містер Годфрі, повертаючи устрицю на тарілку, наче образливий доказ.

Саме тоді, коли Ірена піднесла до носа келих хересу, вона почула шелест шовку.

«Чи можу присісти?»

Голос належав жінці, яку Ірена впізнала з потягу — леді Елеонор Ешворт. Сьогодні на ній була сукня з темно-синього шовку, що ідеально пасувала до кольору її очей, а на шиї — єдине перло на тонкому срібному ланцюжку.

«Звичайно», — відповіла Ірена, хоч і розуміла, що ця жінка не чекала дозволу.

Леді Елеонор сіла з грацією, що видавала роки досконалого виховання. «Подорожувати самотій так виснажливо нудно, вам не здається?»

«Залежить від компанії», — відповіла Ірена.

З сусіднього столу почулося брязкіт кісток і приглушені вигуки. Двоє юнаків, очевидно з вищого суспільства, намагалися під скатертиною закінчити гру в кості, перервану появою офіціанта з супом.

«Перепрошуємо, дами», — вклонився один із них. «Ми грали на те, хто запросить найкрасивішу даму в їдальні на танець».Леді Елеонор підняла брови.«Негайне повернення до школи добрих манер було б найдоречнішим», — відповіла вона сухо.

«Говорять, ви співачка, — продовжила леді Елеонор, чиї пальці грали з ланцюжком від годинника. — Я особисто віддаю перевагу політиці. Особливо тій, що розхитує крісла знатних дурнів».

У цю мить двері їдальні відчинилися, і увійшов чоловік з лікарською валізкою. Його погляд миттєво пробіг по залі, наче діагностуючи кожного гостя.

«Наш корабельний лікар, — промовила леді Елеонор. — Доктор Вінсент Мерсер. Говорять, у Південній Африці він врятував сотні життів — з обох сторін».

З іншого кінця їдальні почулося тихе, механічне цокання — стрункий чоловік з гостро підстриженими вусами робив нотатки у щоденнику з незвичайною точністю.

«Це містер Еллінгтон, — помітила Елеонор. — Автор детективних романів. Хоча здебільшого він записує, хто що замовив і скільки вина випив».

Ірена помітила, як преподобний Вулсі за сусіднім столом поклав руку на Біблію, коли лікар проходив повз. А потім біля дверей вона вгледіла того чоловіка — високого бура з пристані. Він стояв нерухомо, наче статуя, його очі вп'ялися прямо в неї.

«Цікаве товариство, вам не здається?» — помітила леді Елеонор, слідкуючи за поглядом Ірени. «Бури, лікарі, священики... і ми дві посеред усього цього».

З куту почувся приглушений викрик. Літня французька дама ковтнула кісточку від оливки, а офіціант, юнак з важливістю військового кадета, намагався впоратися з ситуацією з гідністю, при цьому спіткнувшись об край килима.

«Мабуть, перший рейс», — пробурмотіла Елеонор.

Корабель саме віддалявся від пристані, коли Ірена відпила хересу. На смак він був гірким — наче передчуття, що ця подорож буде не лише про вечері та світські ігри. Океан попереду був темним і безкінечним, а тіні в їдальні першого класу здавалися набагато глибшими, ніж мали б бути.

Розділ четвертий: Вечірнє зібрання

Розділ четвертий: Вечірнє зібрання

Їдальня першого класу пахла печеними каштанами та свіжими гарденіями, що прикрашали кожен стіл. Ірена Адлер сідала вечеряти з відчуттям, що її чекає соціально навантажений вечір. Навпроти неї місце зайняв чоловік, якого вона впізнала миттєво — висока стать, охайно підкручені вуса та погляд, що нічого не упускав.

«Елліот Грейвз», — представився він з легким укліном. «Ваша слава випередила вас, мадам Адлер».

«Це звучить скоріше як попередження, ніж комплімент», — усміхнулася Ірена, поки офіціант наливав їм біле бургундське.

«Радше професійна повага», — тихо відповів Грейвз. Його пальці ледь торкалися келиха, ніби віддзеркалюючи думки, які він зберігав при собі.

Ірена ледь схилилася до нього. «Професійна? Ви, часом, оперний критик? Або, можливо, на службі у Її Величності, містер Грейвз?»

На мить у його очах щось спалахнуло — щось незбагненне. «Світ менший, ніж здається, мадам. А люди, що знають занадто багато, зазвичай рано чи пізно помічають одне одного».

Неподалік від них молода американка з яскравим південним акцентом намагалася пояснити літньому французькому дипломатові правила гри в джин-раммі. Чоловік із посмішкою давав їй говорити, але тим часом щось записував у блокнотик, де вже були занотовані, наприклад, пункти «червоний капелюх, говорила про гроші» та «кульгає на ліву ногу, увага!».

Розмову Ірени та Грейвза перервала леді Елеанор Ешворт, її пронизливий голос лунав усім залом:

«Ви кажете, що концентраційні табори необхідні? Це все одно, що стверджувати, ніби моральне розкладіння будує імперію!»

Біля сусіднього столика почервонів офіцер королівських ВМС. «Ця жінка небезпечна», — прошепотів він своїй супутниці, але достатньо голосно, щоб Ірена це почула.

Поки гості нервозно перемішували чай і перебирали прибори, літня дама в сірому пальті з пташиною брошкою намагалася повернути офіціантові рибу, яка «дивилася на неї з надто людським виразом обличчя». Офіціант уклонився і з сумним поглядом на тріску зник у напрямку кухні.

Тим часом Ірена помітила рух у ніші за колоною. Бурський фермер ван дер Мерве стояв надто близько до сера Торнфілда, і його пожовклі пальці так сильно стискали келих, що здавалося, ось-ось розіб'ють його. Торнфілд щось швидко шепотів, його обличчя було перекривлене виразом, що здавався не страхом, а радше загрозою.

«Ви знаєте цього чоловіка?» — поцікавився Грейвз, який слідкував за поглядом Ірени.

«Лише мимохідь. Але, здається, їхня розмова не є дружньою».

Повз них пройшла жвава дівчина, що нерівною ходою несла каву на підносі. Вона підсковзнулася на розлитому коньяку і вчепилася саме за рукав доктора Мерсера, який допоміг їй зберегти рівновагу, навіть не торкнувшись. «Рефлекси з польового госпіталю», — сухо зауважив він і знову сів до свого виключно англійського ростбіфу.

Перш ніж Грейвз встиг відповісти, Ірена помітила ще одну цікаву сцену — член екіпажу в білій формі передав Торнфілду невеликий пакетик, загорнутий у коричневий папір. Торнфілд швидко засунув його у внутрішню кишеню піджака, але не достатньо швидко, аби Ірена не встигла помітити білий порошок, що висипався на його манжет.

«Опій», — констатувала вона.

Грейвз кивнув. «Цікаво. Знаєте, мадам, гадаю, ця подорож виявиться набагато повчальнішою, ніж я очікував».

З передньої частини залу якраз вирушив оркестр з якимсь оптимістичним твором, але тон віолончелі дещо відставав. Віолончеліст — пан з обличчям вигнаного нотаріуса — явно плутав такт. Диригент намагався скерувати його поглядом, а дама в зеленому вже ридала над десертом.

Тон Грейвза був нейтральним, але в очах горів той інтерес, який Ірена впізнавала у людей, що вже відчувають запах крові.

Розділ п&amp;#039;ятий: Бал-маскарад

Розділ п'ятий: Бал-маскарад

Дзеркала в головному салоні «Океаніка» відбивали блиск сотень діамантових намист та золотих гаптовань на уніформах. Капітан Гаррінгтон відкрив бал на честь відплиття ударом церемоніального меча об підлогу, а оркестр залився вальсом. Його фуражка з білим плюмажем зісковзнула набік, що викликало стримані усмішки серед літніх дам, але він не звернув уваги — це була людина, що з кам'яним обличчям пройшла б навіть крізь пожежу на містку.

Ірена Адлер увійшла в зал у костюмі Кармен — пурпурові сукні з чорною мереживом, що підкреслювали кожен її рух. На обличчі в неї була чорна оксамитова маска, але навіть вона не могла приховати її увагу, коли вона помітила сера Торнфілда. Він стояв осторонь у парадній формі колоніального генерала з низкою фальшивих нагород на грудях і посміхався так самовпевнено, ніби війна в Південній Африці вже була виграна.

«Цей бал міг би бути з оперети Оффенбаха», — подумала вона, спостерігаючи, як навколо Торнфілда крутиться натовп захоплених шанувальників.

Неподалік крався чоловік, переодягнений маршалом Наполеона, який на кожному кроці вклонявся жінкам так низько, що з кишені у нього випадала лорнета. Після четвертого укліну випав і перелік страв, на звороті якого було олівцем занотовано: «Перемістити валізу з каюти B12 до B15. Терміново до сніданку».

У затінку біля шоколадного фонтану сидів ювелір з Амстердама і знову перераховував персні на власних пальцях. Коли він помітив чоловіка в костюмі Арлекіна з маскою, мимоволі прикрив свої камені серветкою, ніби золото чує, коли хтось сміється.

Тим часом у салоні другого класу відбувалося зовсім інше видовище. Преподобний Вулсі, з обличчям, почервонілим від гніву, бив кулаком по спинці крісла, промовляючи до гурту подорожніх:

«Імперія несе моральну відповідальність! Але що ми робимо? Ми посилаємо дітей до таборів, де вони гинуть, як мухи!»

Натовп навколо нього бурмотів у знак згоди — матроси, торговці, навіть кілька дам, які зняли рукавички, щоб аплодувати. Одна з них, молода ірландка, намагалася сховати своє обличчя від офіціанта, який впізнав її з верхньої палуби. «Мадам ж таки не бере участі у жодному протесті, чи не так?» — іронічно прошепотів він.

Погляд Ірени перервав рух у коридорі. Доктор Мерсер стояв на колінах над млявим тілом чоловіка в поношеному костюмі з третього класу.

«Звичайна втома від спеки», — заспокоював лікар цікавих, але Ірена помітила, як він нишком оглядає язик та очі пацієнта.

Поруч із ним намагався стояти лейтенант з індійського полку, пояснюючи двом французьким паніям різницю між холерою та тифом, тоді як обидві очевидно вірили, що ці хвороби пов’язані виключно з якістю супу.

Коли Ірена повернулася до головного залу, вона почула за фіранкою біля бібліотеки схвильовані голоси. Торнфілд стояв віч-на-віч із жінкою в сірій фаті — її особистість приховувала не лише щільна сітка на обличчі, а й тінь від колони.

«Ви клялися, що ніхто цьому не повірить», — просипіла жінка. Її голос був сповнений такої ненависті, що Ірена миттєво відступила на крок.

Торнфілд усміхнуся. «А ви клялися мовчати. Бачу, ми обидва брехуни».

За завісою шевельнувся шнур від лампи, ніби хтось незграбно відступав, і з полиці впала книга з атласом римських провінцій — нікого не вдаривши, лише розкрилася на карті Юдеї, немов недоречний жарт.

У цю мить оркестр видав надто гучний акорд, і коли Ірена знову глянула на фіранку, там була лише порожня пляма місячного світла з вікна.

На галереї над залом дідусь із втомленим виглядом намагався завести грамофон, який ніхто не хотів слухати. Поряд із ним сиділа літня дама в масці сови, яка вважала, що танцює з італійським принцом. Насправді ж це був корабельний бібліотекар, який лише кивав, підтакував і одною рукою ховав читальні окуляри.

Корабель ледь відчутно хитнувся на хвилі, і тіні на стінах витягнулися, наче пальці чогось, що чекає в пітьмі.

Розділ шостий: Нічні звуки

Розділ шостий: Нічні звуки

Північні куранті на палубі «Океаніка» пробили дванадцять ударів, їх приглушене луноння змішувалося з ледь чутним шелестом хвиль, що лише злегка вдаряли об борт корабля. Океан був неспокійним, але не штормовим — якраз настільки, що келихи на нічному столику в каюті Ірени ледве помітно здригнулися. Дзеркало над умивальником відображало ледь помітну хитавицю, яка більш чутливу натуру могла б нагадати важкий зітхнення сплячого велетня.

Ірена Адлер стояла біля ілюмінатора і спостерігала, як місяць малює блискотливі штрихи на темні хвилі. У вухах їй досі звучав вальс Штрауса з вечірнього балу — але тепер, в цю глуху годину, він здавався луною давно забутого сну.

Раптовий крик розтяв затишну ніч, наче шпилька шовк.

З бібліотеки, яка мала б бути в цей час порожньою, почувся різкий голос сера Торнфілда.

«Як ви смієте!»

Мить потому грюкнули двері — коротко, різко.

Ірена притулила чоло до скла. З передпілля бібліотеки вона побачила камердинера, який обережно балансував з підносом у руках. На ньому було чотири келихи й пляшка, але лише три особи за останню годину відвідали бібліотеку. Четвертий келих… кому він призначався? Камердинер на мить вагався — можливо, й він задавав собі те саме питання — але потім, зі знизанням плечей, пішов коридором у бік виходу.

Коли Ірена вже збиралася відійти від ілюмінатора, вона помітила рух. У тіні біля бібліотеки стояла постать, закутана у довгий темний плащ. Висока, струнка, без чітких рис. Місяць на мить визирнув з-за хмари, і його промені відбилися від чогось металевого — блискучої грані чогось у руці тієї постаті. Лезо? Або, може, лише декоративна гудзик?

Постач увійшла до бібліотеки без єдиного слова. Тиша поглинула її.

Ірена нахмурилася. Вона повернулася до письмового столу, де лежав дивний лист — той, що їй ще перед вечерею непомітно вклав у руку білявий корабельний юнга. Він погано говорив англійською, але очі мав щирі. Сказав лише: «Хтось хотів, щоб я передав. Не читав».

Конверт був звичайним — корабельний папір з емблемою R.M.S. Oceanic — але чорнило було особливим. Темно-червоне, настільки густе, що місцями виглядало, наче засохла кров.

«Ваші брехні потонуть разом із Вами».

Лист не був адресований їй, але Грейвзу. І все ж тепер він лежав на її столі.

Розділ сьомий: Криваве пробудження

Розділ сьомий: Криваве пробудження

Перші промені світанку прорізали важкі завіси бібліотеки, де сер Реджинальд Торнфілд провів свої останні миті. Приглушене світло тихо повзло по шкіряних меблях, по відполірованому дубовому столі та по карті Південної Африки на стіні, аж нарешті впало й на обличчя мертвого чоловіка. Камердинер Джеймс з'явився у дверях із звичайною ретельністю — ніс на срібному підносі свіжий примірник The Times, склянку апельсинового соку та чашку міцної чорної кави. Однак там була ще одна склянка, відмінна від решти, наче вона не належала до звичайного ритуалу. Камердинер стояв на порозі лише секунду, але ця секунда відбилася в його пам'яті назавжди. Тіло в кріслі, неприродно відкинуте назад, нагадувало гротескну маріонетку в останній сцені невідомої драми.

Коли склянка випала з його рук і розбилася на перському килимі, кольорова рідина розлилася між орнаментами й злилася з іншою, темнішою плямою, що вбиралася у волокна, наче невдала акварель. Кров.

Сер Торнфілд сидів із наполовину заплющеними очима, наче все ще стежив за картою на стіні — і саме під нею, у місці, позначеному як Блумфонтейн, кров'яна пляма розширювалася. Лезо знаряддя вбивства відсутнє. Доктор Вінсент Мерсер, викликаний із звичайною готовністю, став на коліна біля тіла, його руки рухалися зі спокійною точністю хірурга з поля бою. Він оцінив напрямок і глибину рани, виміряв сліди крові на сорочці та меблях, а потім випростався.

«Це не був нещасний випадок», — промовив він похмуро. «Удар був нанесений дуже точно — перерізано сонну артерію, смерть настала протягом двох хвилин. Сказав би… кухонний ніж, завдовжки приблизно дванадцять сантиметрів». Він на мить вагався, перш ніж додати: «Хто б це не був, він мусив звикнути до крові. Ця рана сильно бризкала».

Легким рухом руки він потім вказав на крихітний слід на лівому рукаві піджака — білий порошок. «Опій. Найімовірніше, він отримав дозу незадовго до смерті. Був затьмарений, надто, щоб чинити опір». Між його пальцями залишилося щось маленьке — шматочок шовкової тканини, запідіяний під нігтями жертви. Блакитне волокно, майже непомітне, але що несе тихе свідчення дотику. Занадто ніжне, щоб належати до уніформи чи дешевого одягу. Дама з першого класу? Можливо.

У коридорі перед бібліотекою стояли перші з тих, кого розбудила звістка про вбивство. Петрус ван дер Мерве, бурський фермер із поглядом твердим, як залізо, не приховував своєї ненависті. «Так, я сварився з ним», — зізнався він без жодної зміни в обличчі. «Я обіцяв йому, що одного дня побачить своє село в полум'ї. Але я не вбивав його. Смерть для таких людей надто милосердна».

Леді Елеанор Ешворт, її обличчя блідіше, ніж зазвичай, тримала в руці шаль з тонкої вовняної кашемірської тканини. Рукав її вечірнього плаття був розірваний. «Це? Я зачепилася за цвях у каюті», — пояснила вона льодовим тоном, і потім погляд її ковзнув до опійного сліду. «Говорили, що він мав… особливі смаки. Ділився ними з екіпажем. Іноді навіть з пасажирами. Але така смерть?»

Грейвз мовчав. Руки склав за спиною, а його очі стежили за тихим океаном за вікном. Легко хвилюючась гладь виглядала мирною, майже глузливо. Потім він обернувся.

«Міс Адлер», — звернувся він до Ірени, яка досі мовчала осторонь, «ви бачили когось, хто вчора ввечері входив до бібліотеки. Що саме ви помітили?»

Усі обернулися до неї. Ірена глянула на кожного з них, зупинила погляд на докторові Мерсері, а потім знову на вікні, де відбивався ранок. Корабель ледве відчутно хитнувся, і тінь люстри перебігла по тілу Торнфілда, наче остання завіса. Вона ще нічого не сказала. Але в її очах було щось, що вже не можна було стримувати довго.

Розділ восьмий: Несподівана співпраця

Розділ восьмий: Несподівана співпраця

Салон капітана Гаррінгтона був кімнатою тихої напруги та стриманої гідності. Стіни, оббиті темним махагонієм, поглинали голоси, килими приглушували кроки, а в повітрі стояла суміш запахів — морської солі, вощеного дерева та вибраної кубинської сигари, яка ще тліла в мармуровій попільниці. Завіси були ретельно задіяні, хоча була ще рання пора, і корабельний дзенькіт долинав десь вдалині, наче луна з іншого світу.

Капітан стояв біля свого письмового столу, заклавши руки за спину. Його обличчя, зазвичай суворо-стримане, сьогодні мало сліди глибшої стурбованості. Він подивився на чоловіка, який стояв навпроти нього, і його голос, коли він заговорив, був приглушеним, але твердим.

«Інспекторе Грейвз», — сказав він повільно, «гадаю, настав час відкинути приймання».

Біля каміна стояла Ірена Адлер, постать нерухома, з руками, складеними в рукавичках перед собою. В очах її миготів інтерес, але в іншому її вираз залишався спокійним, майже байдужим. Однак потім вона ледь посміхнулася — не зухвало, не злорадно, скоріше як хтось, хто щойно підтвердив тихе підозріяння.

«Так ось воно що», — промовила вона з легким відтінком розваги, навіть не піднімаючи погляду від вогню. «А я собі думала, чому ви за вечерею так цікавилися моїми знайомими в Йоганнесбурзі».

Інспектор Грейвз, який досі поводив себе, як обточений англійський джентльмен на відпочинку, зробив крок уперед. Його постава була прямою, рухи чіткими, а голос тихим, проте абсолютно ясним.

«Скотленд-Ярд», — промовив він просто і без зайвої помпи дістав металеве посвідчення. «Подорожую з особистих справ, але, здається, обставини вимагають мого службового втручання раніше, ніж я очікував».

Капітан кивнув головою. Жодного здивування, лише тихе прийняття. Потім він перевів погляд на Ірену. «Мадам Адлер, я вірю, що ви знали сера Торнфілда краще, ніж досі зізналися. Ваші зв'язки з південноафриканським середовищем… могли б бути безцінними у цьому розслідуванні».

Ірена опустила очі, а потім повільно зітхнула. «Моє джерело», — сказала вона сухо, «залишило мені достатньо інформації, щоб знати, що сер Торнфілд був далеко не таким героєм, яким себе вдавав. У Блумфонтейні він стратив десяток чоловіків — фермерів, чиєю єдиною провиною було те, що вони не пішли зі своєї землі. Навіть жінок не захистив».

Очі Грейвза залишалися незбагненними. «Факти, мадам. Без них ми лише раби вражень».

«Ах, інспекторе», — промовила вона з ледь помітною усмішкою, «іноді враження — це лише факти, які ще не мають імені».

У кімнаті повисла тиша, насичена невимовленими докорами та повагою. Перша сутичка їх різних методів сприйняття світу матеріалізувалася в повітрі, наче тонка павутина, яку, однак, один необережний рух міг легко порвати.

Каюта Торнфілда, на противагу салону, була дивно ошпареною. Акуратно розкладені речі свідчили про військову дисципліну, але розкиданий одяг на ліжку натякав, що їхній господар пішов у поспіху. Чи його, можливо, змусили? Повітря тут було важким, можливо, через напругу, яку вони з собою принесли.

Грейвз мовчки відкрив шухляду нічного столика і почав оглядати її вміст. Його рухи були систематичними, наче він читав карту, яка поки що залишалася невидимою для інших.

«Він щось шукав», — помітив він скоріше для себе, ніж для Ірени. «Щось, що йому потрібно було знайти раніше, ніж він вирушив до бібліотеки».

Поки Грейвз продовжував обшук, Ірена помітила переповнений кошик для паперу. На його дні блищали уривки листа. Без вагань вона взяла їх до письмового столу, розклала один за одним і повільно почала складати. Її пальці були точними, рухи спокійними, наче вона складала шифр.

«Якщо заговориш», — прочитала вона вголос, «будеш покараний як зрадник».

Грейвз схилився над її плечем. Слова були неповними, адресат і відправник не вказані. Але папір був виразним — щільний, ніжно-кремовий, з ледь помітним тисненням біля краю. «Цей папір використовують лише в посольствах та дипломатичному корпусі», — сказав він задумливо. «Дивний вибір для погрозливого листа».

За вікном почувся пронизливий крик мартина — різкий, глузливий звук, що наче коментував їхню безпорадність. Корабель ледве хитнувся, і світло захиталося на стінах каюти. Тінь від люстри перебігла по столу, де лежав розкладений лист, і на мить знову розсікла його навпіл.

Ірена не відвела погляду від тексту. Її голос звучав тихо, майже як молитва. «Ви думаєте, що все це — вбивство, інспекторе? Чи просто… замовчання?»

Грейвз не відповів одразу. Натомість він простягнув руку під подушку і дістав тонкий зошит — шкіряний щоденник, захований глибоко, щоб уникнути очей та цікавості.

Він подивився на нього, наче вже читав у ньому історію, яка тільки мала розкритися.

«Це», — промовив він повільно, «ми ще дізнаємося».

Розділ дев&amp;#039;ятий: Сліди ведуть у трюм

Розділ дев'ятий: Сліди ведуть у трюм

Бібліотека на борту RMS Oceanic, ще вчора наповнена ароматом шкіри, воску та сторінок пожовклих книг, сьогодні нагадувала безмовний кабінет привидів. Сонце, що ковзало крізь мереживні завіси, падало прямо на кармазинову пляму, що просочувала перський килим бізарним орнаментом, схожим на карту континенту, залитого кров'ю. На стародавньому глобусі, що стояв осторонь, ліниво оберталася Африка, ніби сама собою безмовно розповідала історію, кінець якої щойно писався.

Грейвз стояв на колінах біля вікна, у руці – лупа з золотою оправою, пальці нерухомі, поглед уп'єний у підвіконня, де в тонкому шарі пилу вимальовувався контур підошви. Він підніс брову.

«Чоловіче взуття, – констатував він. – Сорок другий розмір. І гляньте – напрямок носка… сліди ведуть від вікна, а не до нього».

Ірена Адлер, з елегантно защіпленими у гладкий вузол волоссям, наблизилася. Руки тримала за спиною, і спокійним голосом промовила: «Тоді наш убивця не тікав. Він чекав тут, або повернувся. У будь-якому разі, у нього був час».

Доктор Мерсер, чоловік із поглядом втомленим від битв і лікарняних коридорів, схилився над картою Південної Африки, де кров жертви утворила яскраво-червоний віяер. Випадок тут пожартував з географією та трагедією – Блумфонтейн, місто, колись підконтрольне Торнфілду, тепер було буквально залите кров'ю.

«Удар був зліва. Розбризк занадто чіткий, занадто точний, – сухо помітив він. – Убивця – шульга… або він хотів, щоб ми так подумали».

Грейвз задумливо глянув на стіну, де висів компас, стрілка якого з невідомої причини тремтіла. «Торнфілд був правшею. Якби він захищався…» – почав він.

«Він би захищався в іншому напрямку», – докінчила Ірена, мимоволі розгладжуючи свої мереживні манжети.

Коротке стукання у двері перервало їх – молодий стюард ніс на підносі забуту чашку чаю, що належала жертві. Щойно його погляд впав на сцену, він швидко відвів очі, поставив піднос і з несміливим вибачливим поклоном відступив. Жоден із присутніх не помітив, що біля дверей він на мить завагався – зовсім, звісно, не через чай.

Дещо пізніше шлях привів їх у камбуз. Щойно вони відчинили двері, на них накотилося тепло та насичений аромат яловичого бульйону, де головував лавровий лист. Камбуз пульсував життям, хоча було ледь дев'ята ранку – помічник кухаря якраз вів нерівну боротьбу з горою картоплі, тихо клянучи ніж для чищення, який вирішив чинити опір будь-якій логіці.

Містер Вітбі, головний кухар, був чоловіком кремезним, з бакенбардами на кшталт Вінстона Черчилля і з виразом обличчя того, хто вірить, що кухарська честь – справа священна. Він стояв перед стіною, де висіли його ножі, наче зброя лицаря.

Грейвз без церемоній заявив: «Номера три не вистає».

Вітбі сіпнувся, ніби хтось вдарив його черпаком. «Мої ножі… це сім'я, інспекторе. Кожного вечора я їх розташовую, ніби вони йдуть спати. Вранці я їх «прокидаю» відповідно до порядку».

«А той, що зник?» – запитала Ірена м'яким, майже материнським тоном.

«Він був тут учора. Гострий, як язик моєї покійної матері. Саме тут – поряд з ножем для розділання дичини».

Грейвз провів пальцями по гачках. «У кого ще є доступ?»

«У мене. І… ну, у мого помічника. Але він боїться ножів більше, ніж окропу. А ще…» – він завагався і глянув на підлогу, ніби шукав там відповідь.

«Так?» – підштовхнув його Грейвз.

«Вночі я чув кроки. Важкі, чоловічі. Я подумав, що це вартовий. Але тепер… ті кроки були надто обережними. Ніж кіт на похилому даху».

Ірена ледь кивнула і зустрілася поглядом із Грейвзом. Щось між ними миттєво проскочило – не довіра, скоріше згода в мовчазному визнанні, що сліди ведуть далі, кудись вглиб. Грейвз вибачився і попрямував до «вороного гнізда» – дерев'яного кошика на вершині головного щогли, звідки відкривався найкращий вид на палубу та рух команди. Ірена залишилася сама.

Вона зійшла вниз вузькими металевими сходами у трюм. Повітря там густішало, ніби кожен порив ніс відбиток старого вугілля, морської іржі та забутих історій машинників. У затінках ліниво гойдалася іржава блок-шакля, а десь за оцинкованою стінкою повільно капала вода – ритм точний, як серце старого судна.

Її темний плащ зливався з оточенням, кроки були тихими, майже непомітними. В одній ніші вона помітила мишу, яка в зубцях гордо несла золоту гудзикову сережку. В іншому куті вона зауважила, що з каюти № 16 у темряву линула французька колискова – голос матроса, можливо п'яного, можливо меланхолійного, але з ніжністю, яка не належала до цієї брудної частини корабля.

Ірена продовжила рух до низьких сталевих дверей з написом «Котельня №4». Тричі постукала – рішуче, але з благородністю людини, що не бажає викликати тривогу. Чекати на відповідь довго не довелося.

Почулися шаркаючі кроки, якась вагація – а потім металеве клацання – глибоке, похмуре, непереплутане. Механізм револьвера, що щойно досяг точки, з якої немає повернення. Засув відсунувся, і двері відчинилися лише настільки, щоб можна було побачити половину обличчя. Чоловік із смаглявою шкірою, широкою щелепою та очима, що палали, як вугілля – і в кутку рота блищав золотий зуб. Однак він не промовив ані слова. Його поглед впивався в обличчя Ірени з такою інтенсивністю, що навіть темрява навколо них завмерла.

Розділ десятий: Чорний ринок на «Океаніку»

Розділ десятий: Чорний ринок на «Океаніку»

«Вам не слід було сюди приходити», – пролунав низьким голосом, важким, як якір.

Ірена застигла без руху. Лише за кілька секунд вона впізнала чоловіка – Джузеппе.

«Джузеппе?» – тихо запитала вона.

У цю мить напруга в його плечах розтанула, а очі пом'якшилися. Він опустив руку з револьвером і похитав головою.

«Мадам заблукала», – промовив він вибачливим тоном, що намагався бути легким, але звучав скоріше як прохання про пробачення. «Вибачте. Сьогодні кожен крок – наче відлуння поганого сну. Я не звик до візитів пані серед вугілля та котлів».

Ірена не відступила. Лише кивнула, а потім куточки її вуст ледве піднялися.

«Ваше гостинність непереплутана, пане Джузеппе».

Джузеппе – кочегар, контрабандист, сіра еміненція серед вентиляторів та випарів. Його сорочка була пропотіла, але манжети були на диво акуратно загорнуті.

За його спиною миготіло світло старої гасової лампи, а над головою тріщали трубні магістралі, ніби сам корабель вирішив посміятися з їхнього недорозуміння.

«Я шукаю засіб від безсоння», – відповіла Ірена, пропустивши між пальцями золоту монету, яка зникла в долоні чоловіка так природно, ніби він її щойно породив.

«Для пані з першого класу у мене лише найкраще», – сказав він, навіть не кліпнувши оком.

Поки він рився у скриньці, схованій під лавкою, Ірена окидала оком кімнату. На полицях стояли пляшки без етикеток, вміст яких відблискував, як бурштин. Під стелею висіли пучки трав – деякі вона впізнала, інші не назвав би навіть аптекар із сорокарічним стажем. Поруч із палаючою лампою лежала розгорнута бухгалтерська книга – сторінки, щільно исписані дрібним почерком, настільки рівним, що він нагадував нотний запис.

«Сер Торнфілд був вашим клієнтом?» – запитала вона мимохіть, тоном жінки, що цікавиться погодою.

Джузеппе завмер. Потім дуже повільно кивнув. «Постійний. Але вчора… він замовив подвійну дозу. Казав, що його чекає важка ніч».

«І ви доставили її особисто?»

«Ні, мадам. Я… мав інші обов'язки». Він кивнув підборіддям у бік дверей, що вели до сусідньої каюти. Звідти почувся дівочий сміх – схожий на дзвіночок, що впав у відро з льодом.

Ірена нічого не прокоментувала. Вона взяла пляшечку, провела по ній великим пальцем і пішла. Вона зауважила, що Джузеппе при цьому швидко захлопнув бухгалтерську книгу – надто швидко.

Її повернення до каюти пройшло без інцидентів, окрім сцени, коли матрос із зв'язаним мотузком промайнув повз і відсалютував неіснуючому офіцеру. Божевілля чи відданість, – подумала Ірена.

Коли вона увійшла до каюти, Грейвз сидів за маленьким столиком і перегортав блокнот, шкіряна палітурка якого була потертою, але все ще елегантною. Під світлом лампи сторінки виглядали, як план таємної кампанії.

«Гляньте», – просто сказав він і повернув книжку до неї.

Полковник Г. – 200 фунтів за мовчання про Преторію.Майор К. – діамантове намисто для його дружини.

А потім один рядок, виведений чітким почерком, який однак ледь затремтів – ніби рука вагалася.

*Блакитна дама знає занадто багато. Я маю діяти до прибуття в Нью-Йорк. Зустріч з В.М. о 21:00.*

«День вбивства», – тихо сказав Грейвз. «В.М. – Ван дер Мерве?»

Ірена провела пальцем по чорнилу, яке в тому місці було ледь розмите. «А хто така Блакитна дама? Леді Елеонор… чи може хтось інший?»

У цю мить, однак, вона звернула увагу. На попередній сторінці був накреслений план корабля. Одна точка була обведена: *каюта Б-7*.

«Це каюта преподобного Вулсі», – прошепотіла вона. «Вінсент Майкл Вулсі…»

Звук за дверима перервав їхні думки. Лунуло різке клац – ніби хтось надто різко захлопнув двері – і не бажає, щоб ви знали, звідки пішов.

Грейвз миттєво підвівся, Ірена пішла за ним. Коли вони вибігли в коридор, освітлений лише неспокійним світлом ламп, ніде не було живої душі. Лише спокій, лише тіні, лише тиша.

На підлозі, однак, щось лежало – блакитна гудзик. Витончений, з шовкової кофточки. На блискучій поверхні було вигравірувано дрібний напис:

Е. А.

Елеонор Ешворт

Розділ одинадцятий: Два обличчя леді Елеонор

Розділ одинадцятий: Два обличчя леді Елеонор

Салон першого класу на борту «Океаніка», зазвичай наповнений дзенькотом чашок, шамотом шовку і стриманою бесідою, сьогодні мав іншу атмосферу. Тиша висяла в повітрі, наче важка фата, а аромат дарджилінгу був перебитий чимось гострішим – нервозністю, очікуванням, можливо, передчуттям. М'які крісла, облицювання з червоного дерева та килими створювали ілюзію затишку, яка, однак, не могла придушити напругу.

Посеред усього цього сиділа Леді Елеонор Ешворт, немов втілення англійської гідності. Її поставу зганьбила б навіть статуя Вікторії, блакитна сукня була бездоганною – окрім однієї крихітної, але виразної деталі: відсутньої гудзика. І навіть без нього вона виглядала як жінка, здатка змусити цілий салон встати, варто було їй ледь посміхнутися. Сьогодні вона не посміхалася.

«Так, – спокійно сказала вона, – я бачилася із сером Торнфілдом тієї ночі». Її голос був впевненим, холодним, без сліду жалю. «Він погрожував мені. Стверджував, що мої громадські позиції – особливо проти війни – пошкодять добре ім'я моєї родини. Сказав, що у жінки мого статусу голос надто гучний».

Інспектор Грейвз стояв осторонь, у пальцях тримаючи крихітний, але виразний предмет – блакитний гудзик із ледь видимим вигравіруваним монограмом. Він подав його дамі з ледь піднятою бровою.

«І як ви втратили цей, міледі?»

«Я розірвала рукав об цвях у дверях, – відповіла Елеонор без вагань, легенько проведши пальцями по місцю, де шовк піддався. – Я була… схвильована».

Поки Грейвз записував її слова, Ірена стояла біля каміна і спостерігала за сценою з очима, гострими, як у кота на даху. Щось не сходилося – не в голосі, не у виразі обличчя, а в ритмі жінки, звиклої танцювати навколо правди.

«Який у вас розмір взуття, міледі?» – ненав'язливо запитала Ірена.

«Тридцять восьмий, – миттєво відповіла Леді Елеонор. – І так, я шульга. Але все це ж не має значення, чи не так? Сер Торнфілд був на голову вищий за мене. Як я могла б…»

У цю мить двері салону відчинилися, і всередину увійшов доктор Мерсер – високий, кістлявий чоловік з бородою, що надавала йому авторитету навіть у питаннях, далеких від медицини. У руці він тримав папір, який передав Грейвзу з поглядом, що зазвичай супроводжує звістку про незворотній діагноз.

«Удар був нанесений зверху вниз, – діловито промовив він. – І ззаду. Убивця мав бути нижчим за жертву. Значно».

Ірена кивнула. «І хтось, кому сер Торнфілд довіряв настільки, щоб повернутися до нього спиною».

Тим часом Грейвз дістав інший доказ – латунний гудзик, ледь подряпаний, з типовими для корабельної форми насечками. «Знайдений у бібліотеці, – помітив він. – Очевидно, хтось із команди був на місці події».

На мить запанувала тиша, порушена лише звуком чобота вартового за дверима та далеким плескотінням хвиль. Ірена тим часом перегортала щоденник Торнфілда, обережно, ніби гортала сторінки минулого.

«Блумфонтейн, лютий 1899-го, – прочитала вона вголос. – Обидва були там – і Торнфілд, і ван дер Мерве. А ось тут… згадка про таємного свідка різанини».

Леді Елеонор, досі кам'яна, раптово зблідла. Її губи посунулися раніше, ніж свідомість. «Петрус ван дер Мерве, – прошепотіла вона. – Його дружина та діти загинули в тому таборі… Торнфілд…»

«Був тим свідком, – доповнив Грейвз. – І ван дер Мерве про це знав».

У цю мить двері знову відчинилися – цього разу різко, з відтінком драми. До кімнати увійшов капітан Гаррінгтон. На його обличчі було щось непохитне, погляд рішучий, але чоло вкрите потом.

«Ми обшукали каюту містера ван дер Мерве, – оголосив він. – І знайшли оце».

В одній руці він тримав кухонний ніж номер три – настільки звичайний, що виглядав страшно. Його лезо було чистим. Надто чистим.

«Так, ніби хтось хоче, щоб ми повірили, що ним не користувалися», – пробурмотів Грейвз.

Але те, що привернуло увагу Ірени, було інше – предмет у другій руці капітана. Стара фотографія, злегка жовта, з потертими куточками. Група британських солдатів на тлі палаючого села, усі з виразом обличчя, який жоден портретист не порадив би виставляти у салоні.

Ірена схилила голову. «Це ж…»

«Так, – кивнув капітан. – Це наш перший офіцер. Той, що був на чергуванні в ніч вбивства».

На фото був знятий молодший Торнфілд, а поруч із ним – чоловік із обличчям, яке тепер іноді проходило повз містка, з руками за спиною. Іноді насвистував. Іноді мовчав. Але завжди слухав.

Прозвучав корабельний дзвін – його гучний, металевий звук розтяв повітря, наче бритва.

Розділ дванадцятий: У тумані шпигунства

Розділ дванадцятий: У тумані шпигунства

Туман огортав «Океанік», наче фата старої вдови – важкий, мовчазний і підозрілий. Палуба тонула в примарній півтемі, і навіть звичні ритми команди здавалися сповільненими, приглушеними тривогою, що поширювалася між палубами, наче інфекція. Ірена стояла на оглядовому майданчику і дивилася на хвилі вдалині.

Поки вона мовчки вдивлялася в далечінь, Грейвз тим часом допитував першого офіцера Редфорда в офіцерській їдальні. Стіни блищали від воску, прибори тихо свідчили про присутність привілейованих, але обличчя Горація Редфорда було тьмяним, безвиразним, ніби він уже знав, що у цій історії грає не позитивну роль. Коли Грейвз запитав його про знайомство із сером Торнфілдом, він відповів без вагань – вони, мовляв, билися плече до плеча під Магерсфонтейном. Були друзями. І все ж Грейвз показав йому фотографію – ту, де вони стояли перед палаючим селом. Торнфілд, ван дер Мерве і він. Редфорд витер чоло носовою хусткою. «Це війна, інспекторе, – промовив він. – Ніхто з нас не лишився чистим».

У дамському салоні тим часом Ірена розмовляла з пані Гюбнер, вдовою німецького консула в Кейптауні. У руках вона тримала срібну табакерку, з якої лився аромат важкого східного тютюну. Ірена прямо згадала ім'я фон Р., яке неодноразово з'являлося в записах Торнфілда. Пані Гюбнер відповіла з посмішкою, але за цим виразом ховалося щось набагато холодніше. Листи фон Р., мовляв, іноді з'являлися в поштових скриньках дам, особливо тих, що мали доступ до британських офіцерів. Коли Ірена показала їй символ трикутника з трьома колами, пані Гюбнер майже мимохідь зауважила, що це – знак кур'єрів прусської шпигунської мережі, найнадійніших. Якщо Торнфілд був одним із них, то він перестав бути британським офіцером ще задовго до цього плавання.

Ввечері Ірена сіла в загальному салоні поруч із Леді Елеонор. Світловолоса аристократка, зазвичай уїдлива і недоступна, тепер мовчала. З-під усіх шарів пудри проступав неспокій. Ірена почала тихо: «Ви сказали мені, що Торнфілд погрожував вашій родині. Але той лист… це не була погроза. Це була зброя шантажу». Елеонор на мить завагалася, а потім прошепотіла: «Він був моїм першим коханцем. Майор Картрайт. Батько моєї доньки. Торнфілд про це знав». Ніхто не знає. А він... тримав все в своїх руках.

Капітан Гаррінгтон незабаром повернувся з огляду з новим доказом. У технічному приміщенні знайшли захований сейф з діамантами, німецькими банкнотами та чорним зошитом, исписаним нідерландською. Ірена взяла його, і через деякий час перекладу сказала, що це – список одержувачів: офіцерів, політиків, моряків. Деякі імена були перекреслені. Торнфілд продавав не лише каміння. Він продавав інформацію. І кожен, хто хотів піти, зникав – як та дівчина.

Вночі, коли корабель кидало під ударами вітру, а грім бився об далекий горизонт, хтось пройшов повз вартових і кинув у каюту Ірени конверт. У ньому не було жодного тексту – лише один предмет: латунна манжетна ґудзика з гравіюванням у вигляді британської корони та літерами «H. R.». Ірена зрозуміла миттєво. Горацій Редфорд був не просто офіцером. Він був мостом між військовим божевіллям і мирним злочином. А мости, коли горять, палають з обох кінців.

Надворі гриміла гроза. Над «Океаніком» розкрилося небо. Правда починала вимальовуватися – у спалахах блискавок, у криках чайок, у важкій тиші, що настає безпосередньо перед розкриттям.

Розділ тринадцятий: Німецький слід

Розділ тринадцятий: Німецький слід

Капітанська каюта була залита різким ранковим світлом, що вривалося крізь вузькі щілини штори наче леза кинджалів. Сонячні промені виводили золотисті смуги на поверхні махагоневого столу, де блищали навігаційні карти, латунний секстант та розгорнутий корабельний журнал з акуратним каліграфічним почерком. У кутку тихо цокали корабельні годинники, їхній звук нагадував биття серця всього судна. Капітан Гаррінгтон сидів за столом, втомлений і заціпенілий, ніби за нічну вахту постарів на десять років. Його бліді руки, зазвичай спокійні як вода в штиль, тепер судорожно стискали чашку з холодним чаєм.

Детектив Грейвс стояв біля стола з картами, його пальці нервово барабанили по опудалу альбатроса. Перед ним розгорталася карта Атлантики, перетягнута лініями суднових маршрутів і позначеними течіями, що були відомі лише морякам. Деревина підлоги скрипіла при кожному його русі, наче саме судно прислухалося до розмови, яка ось-ось мала початися.

— Герр фон Рідезель, — промовив Грейвс з наголосом на німецькому зверненні, — у судновому маневтрі значиться як виноторговець. Чому мені ніхто не сказав, що він колишній аташе берлінського посольства?

Капітан зітхнув і глянув на Ірен, яка мовчки спостерігала за їхнім діалогом із кута каюти. На ній була світла сукня з мереживним коміром, злегка пом'ята після безсонної ночі. В очах не горів ні вогонь обурення, ні льодяний спокій — лише тиха рішучість і концентрація, які бувають у шахістів у вирішальному ході партії.

— «Вайт Стар Лайн» перевозить пасажирів, інспекторе, а не розслідує їх. А що до пана фон Рідезеля… його ім'я було в списку осіб з особливим статусом.

— Особливий статус? — Ірен злегка підняла брови, і в її голосі пролунала суміш цікавості та зневаги.

— Саме так, мадам. Його особисто забрав із собою сер Торнфілд під час посадки. Причин він не повідомляв, лише сказав, що це особа під його особистим захистом.

У каюті дипломата панувало важка тиша, яку порушував лише віддалений ритм суднового двигуна. Кімната пахла чорнилом та апельсиновою цедрою, мабуть, від парфумованого листального паперу. В кутку стояла шкіряна актівка, ретельно замкнена, а поруч із нею — дорожня валізка без ярлика. Під приводом рутинної перевірки документів Ірен і Грейвс увійшли до каюти B-12. Вона вразила своєю строгістю — жодних особистих речей, лише по-військовому заправлене ліжко, а на письмовому столі — геометрично розкладені листи, наче їхній автор очікував аудиту з боку верховного командування.

— Подивіться, — прошепотіла Ірен, дістаючи з кошика для сміття зім'ятий аркуш паперу. Її пальці ледь торкалися краю паперу, наче вона боялася, що вміст розсиплеться в пил.

«Operation Oranje verzegelt. Thornfield hat die letzte Lieferung Diamanten erhalten. Der Informant muss eliminiert werden.»

Грейвс переклав із похмурою впевненістю людини, яка в житті чув надто багато подібних фраз. — Операція «Оранжевий» підтверджена. Торнфілд отримав останню партію діамантів. Інформатор має бути ліквідований.

— Отже, наша жертва був подвійним агентом, — промовила Ірен, піднімаючи з письмового столу важке перо з німецькою гравіюванням. — Він продавав британців німцям… а потім став обузою.

Коли вони повернулися до каюти дві години потому, фон Рідезеля вже не було. На ліжку лежала лише дипломатична пашпортна книжечка з перекресленим ім'ям, а на подушці — крихітна пляма крові. Судно в цю мить лише ледь вібраціювало, наче ця втеча була нижчою за його гідність. За вікнами мирно пливила безкраня блакить океану, настільки спокійна, що це здавалося глузливою насмішкою.

— Або він втік, — помітив Грейвс, — або хтось змусив його замовкнути, так само як і Торнфілда.

Тим часом на палубі йшов сніданок для першого класу. Свіжі круасани, яєшня з шинкою, апельсиновий сік у гранованому склі та порція байдужості. Пасажири, звиклі до колоніальних інтриг та європейських пліток, не надавали розслідуванню більшої уваги, ніж несподіваній зміні меню. Старий полковник Бікнелл, наприклад, із задоволенням розповідав історію про те, як колись переплутав і замість телеграми додому відправив наказ до південноафриканського офісу модного дизайнера.

Поки нагорі говорили про погоду, почуття честі та якість постільної білизни, у вантажному трюмі запах цвілі та морської солі змішувався з важким духом солярки. Ліхтар у руці Грейвса кидав тремтливе світло на бочки з солониною та ящики з запасними частинами. Десь у темному кутку тихо капала вода, цокаючи по деревині у регулярному ритмі.

І раптом вони побачили її.

Молода дівчина в сірій сукні лежала на купі брезенту, наче зламана лялька. Її шия була розрізана з хірургічною точністю — так само, як у Торнфілда. Серед пасм її рудого волосся встигла вбитися тонка верства пилу, що мусив осідати тут цілими днями.

— Анна Фаркаш, — прошепотіла Ірен, розглядаючи бліде обличчя ірландської іммігрантки. — Та, що погрожувала розповісти все.

Грейвс став на коліно біля тіла й уважно вивчив її праву руку. Пальці були стиснуті так судорожно, що йому довелося розтискати їх одного за одним.

— Подивіться на це, — показав він Ірен, коли її погляд впав на крихітний блискучий предмет.

Між пальцями мертвої дівчини сяяв маленький діамант, чиї гострі грані вгризалися в її здерев'янілу шкіру, наче останній крик правди. У світлі ліхтаря камінь виблискував, наче холодна зірка, німа й невблаганна. А корабель тихо хитався далі, наче нічого не знав.

Розділ чотирнадцятий: Ниточки сходяться

Розділ чотирнадцятий: Ниточки сходяться

Лікарська каюта пахла камфорою, смолою та легким відтінком тютюнового диму, що ліниво вповзав сюди з коридору, де в металевій попільничці тлів недопалок — мабуть, якийсь матрос залишив його там у надії докурити пізніше. У кутку кімнати тихо скреготала вентиляційна решітка, а корабельний ліхтар, підвішений над ліжком, ледь мерехтів, наче сам відчував, що його світло є свідком чогось зловісного.

Доктор Мерсер, чоловік із сивими скронями та виразом обличчя, що нагадував — він бачив більше мертвих, ніж живих, схилив голову над тілом Анни. Його скальпель зупинився над її животом, де вимальовувався ледь помітний, але безпомилковий контур. Він кивком запросив Ірен наблизитися. Вона помітила, що руки лікаря ледве тремтять — чи від втоми, чи, можливо, від докорів сумління.

— Третій місяць, — промовив він тихо й поклав інструмент на металевий піднос, що дзенькнув у тиші. — І подивіться на це.

Він підняв ліву руку дівчини, де на вказівному пальці сяяв тонкий білий слід — ознака знятого обручального кільця. Палець був злегка потертий, наче вона носила його довго й з певною гордістю.

— Одружена? Або ж...

— Одружена зі своєю мовчанкою, — перебила його Ірен, навіть не відводячи погляду від змученого обличчя дівчини. У руці вона тримала листа, знайденого в скромній валізці Анни — старій, потертій, з латкою на розі, яку зазвичай носили служниці чи гувернантки.

«Пане Торнфілде, я більше не мовчатиму. Ваша дитина росте в мені, і я знаю, що ви зробили у Блумфонтейні. Якщо ви не дасте мені грошей, я піду до Вулсі».

На палубі в цю мить пролунав далекий сміх — мабуть, це була графиня де Вілльнев, яка щоранку зі своєю мальтійською болонкою робила два кола навколо першої палуби із задоволенням коментуючи чуже взуття. Корабельний дзвін пробив восьму годину, і десь вдалині прокричала мартин, що випадково залетів глибоко в Атлантику. Біля кухні поспішав юний стюард з підносом чаю, з краю якого гойдався пакетик з лимоном, поки його не впіймала спритна рука матрони із суворим виразом обличчя.

Тим часом у каюті Торнфілда Грейвс ходив туди-сюди, наче лев у клітці. Біля ілюмінатора тріпотів край занавіски, і коли Ірен увійшла, він схилився над картою, що все ще лежала розгорнутою на столі. В кутку кімнати, у злегка поношеному кріслі, сидів містер Еллінгтон зі схрещеними ногами та маленьким блокнотом на колінах. У руці він тримав перо, яким час від времени постукував по обідцю зап'ястя, наче з кожною думкою налаштовуючи ритм своїх міркувань.

— Можливо, це був фон Рідезель, — вголос міркував Грейвс. — Вбив Торнфілда, щоб заставити замовкнути шпигуна. А потім...

— А потім Анну, яка знала надто багато, — докінчила Ірен, спершися на стіну. — Але навіщо йому було вбивати її таким же способом? Це ж привернуло увагу. Кожний професіонал знає, що повторення — найбільша помилка вбивці.

На мить вона втупилася в порожнечу. Пальці намацали кишеню плаща, дістали звідти маленький важкий предмет — латунний ключ із гравіюванням на спинці. На кораблі вона вже бачила багато дивних замкових шухляд, але цей ключ з самого початку здавався їй невідповідним.

— Ось і відповідь, — промовила вона.

Іржавий сейф у приліжковій тумбочці Торнфілда скрипнув, коли Ірен повернула ключ. Петлі заскрипіли, і Грейвс, який на той момент затримав подих, лише ледве кивнув. Всередині лежали три предмети, кожен із них мовчав, наче кубик льоду в келиху бренді.

Список із заголовком «Виплати за мовчання» містив двадцять імен високопоставлених офіцерів, кожне з сумою та датою. Деякі імена були замальовані, інші — підкреслені. Бухгалтерська книга з нотатками про поставки опію до Південної Африки мала на форзаці криваву пляму — хтось тримав її в мить, коли його серце зупинилося. І нарешті фотографія — група чоловіків перед палаючою халупою, з виразом обличчя, що не належав цивілізованому місцю.

Ірен уважно розглянула знімок. Торнфілд стояв у центрі з револьвером у руці. Поруч із ним... вона завмерла.

— Боже, — видихнула вона.

Преподобний Вулсі, але без пасторського комірця, у повній військовій формі, з сигарою в роті та гвинтівкою через плече. А позаду, частково прихована, постать у блакитній службовій уніформі — Анна. Вона була дуже молодою, майже ще дівчинкою, і її очі сяяли сумішшю страху та рішучості, що нагадувала — світ лише починає пізнавати її.

— Отже, «блакитна дама», — промовив Грейвс, який нарешті також помітив. — Не леді Елеонор, а служниця, яка все бачила.

Ірен перевернула фотографію. На звороті було написано:

«Блумфонтейн, лютий 1899. В.М. і таємний свідок».

З кута почулося тихе покашлювання та шелестіння паперу. Містер Еллінгтон підняв голову, зморщивши очі в задумі, і пальцем постукав по літерах.

— В.М., ви кажете? Дозволите спекуляцію? — запитав він і, не чекаючи згоди, продовжив: — Вінсент Мерсер. Вашому корабельному лікареві саме так звуть, якщо я не помиляюся. Вінсент. Мерсер.

Ірен і Грейвс на мить завмерли. Еллінгтон помітив їхні погляди і ледве посміхнувся.

— Розумієте, я спостерігаю за людьми. А доктор Мерсер... майстер обману. Чудовий лікар, безсумнівно. Але спокійний спосіб, у який він крокує серед крові, і як він уникає будь-яких особистих запитань, непокоїть навіть читача найзагартішого детектива. А я знаю таких кільках. — Його тон був спокійним, але в очах палав гострий вогонь аналітика.

— І ще дещо, — додав він майже шепотом. — Він знав анатомію. Обидва вбивства були скоєні з хірургічною точністю. І обидва напади здійснив хтось, хто мав доступ як до жертв, так і до знань про людське тіло. Надто чисто для випадковості. І надто особисто для німця, надто ретельно для бура. Але лікар... у нього було достатньо причин, і знарядь.

Заповнилася тиша, в якій було чути лише повільне брязкіття металевої закладки в блокноті, який Еллінгтон знову закрив.

— Звісно, лише теорія, — додав він легко. — Але іноді варто запитати, хто першим запропонував діагноз — і чому всі так швидко його прийняли.

Ірен з виразом незгоди глянула на Грейвса. — В.М., — прошепотіла вона, — це ж «Вінсент Майкл... Вулсі».

На мить запанувала тиша, в якій було чути лише віддалене шуміння хвиль і ледь відчутне скрипіння дерев'яного корпусу. Ірен поклала фотографію назад у сейф, але ледь її пальці торкнулися дна, вона відчула легкий опір — прихований простір, ледь заглиблений. Вона натиснула. Кришка зрушилася, відкривши тонкий, акуратно складений конверт, запечатаний червоним воском і з ініціалами Т.Ф.

Вона тримала конверт обережно, наче реліквію, відкриття якої могло змінити хід історії. Грейвс наблизився, але не промовив ні слова. Обоє відчували, що вміст цього конверта може бути ключем до всієї сітки таємниць, що обплутали корабель, наче туман.

Розділ п&amp;#039;ятнадцятий: Кривава спадщина

Розділ п'ятнадцятий: Кривава спадщина

Печатка з тріском розломилася, наче відчувала, що час таємниць минув. Конверт розкрився, виявляючи вміст, гідний сейфа в підземеллі Банку Англії. Ірен Адлер з інспектором Грейвсом стояли перед розкритою обгорткою, наче два алхіміки над скринею, повною забороненого знання, тоді як корабель тихо ковзав далі морською гладдю, колишучись під ритм хвиль і монотонний стук парової машини.

За вікном каюти мигнула срібна луска летючої риби, а на поручні неподалік на мить вівся баклан, лише для того, щоб з огидою злетіти, коли зрозумів, що опинився на кораблі, переповненому людьми та загадками. Палуба того ранку була особливо тихою, наче навіть море відчувало, що атмосфера згустилася. Старий стюард Вілкінс, відомий тим, що щоранку викладав біля їдальні свою теорію про те, що «Титанік» був знищений страховою мафією, на цей раз не з'явився. Натомість коридором тихо шелестів килим, під яким ховалися прогнилі від старості дошки — і кожен крок по них звучав, як приглушений зітхіння чогось давно похованого.

Вміст був акуратно впорядкований, майже ритуально. Першим був список — пергаментний сувій з печатками двадцяти британських офіцерів. Біля кожного імені стояли цифри: «Полковник Гаргрівз – 500 фунтів на місяць за мовчання про Преторію». Від сувою віяло запахом старого воску та чорнила, наче сам документ вбирав аромати минулих інтриг.

Бухгалтерська книга, переплетена в червне полотно, відкрилася із неохочим шелестом, наче відчувала, що її сторінки несуть вагу більшу, ніж просто цифри. Дрібний почерк фіксував поставки: «12.03.1899 – 50 фунтів опію до Кейптауну під вантажем вовни». Деякі записи були перекреслені, інші підкреслені, а поля исписані шифрами. Один з кутів був обпалений, наче хтось наспіх підпалив сторінку, а потім передумав.

Нарешті, фотографія — пожовкла, з тріснутим емульсійним шаром, зображувала солдатів перед палаючим селом. Преподобний Вулсі, тоді ще капітан медичної служби, стояв на передньому плані з сигарою в роті та пістолетом Віблі в руці, з виразом спокійної людини, що не вірить у докори сумління.

— Анна Фаркаш, — помітила Ірен, вказуючи на постать у тіні — молоду жінку в блакитній службовій уніформі, що тулилася до дерева. — Вона була не просто свідком. Подивіться, як Торнфілд тримає її за плече.

Ззовні корабель повільно повертав у широкій дузі — курс був скоригований для наступної портової зупинки, яка, однак, могла виявитися останньою для деяких його пасажирів. З димаря здіймався струмочок диму, а в чайній кімнаті, де літня шотландка похвалялася посудом і нарікала на погано заварену чашку чаю, ніхто не усвідомлював, наскільки близько перебуває убивця.

Грейвс перевернув фотографію. На звороті напис: «Таємний свідок – В.М. забезпечить мовчання».

Ірен зітхнула, але в цю мить на кораблі пролунав крик. Це була місіс Гардвік, літня вчителька з Кенту, що відвідувала кожну лекцію з астрономії, хоч не розуміла й слова. Її голос, зазвичай схожий на зойк зойки, тепер лунав, наче сирена тривоги.

Каюта B-12. Німецький дипломат фон Рідезель висів на власному ремені, прикріпленому до стельового світильника. Обличчя було фіолетовим, язик вивалився, очі закачені. Під його ногами лежав перекинутий табурет, але занадто легко відсунутий, занадто акуратно.

— Імітація самогубства, — констатував Грейвс з першого погляду. — Подивіться на сліди від пальців на шиї — хтось задушив його, перш ніж повісити.

На письмовому столі стояла недопита чашка чорної кави, а навколо — кілька розписаних карток з шифрами, мабуть, нотатки, які дипломат писав собі. Під однією з них лежала фотографія дитини — білявого хлопчика з ведмедиком на руках. Можливо, син. Можливо, просто докір сумління.

Під час обшуку піджака дипломата Грейвс раптом завмер. З внутрішньої кишені він дістав візитну картку з витисненим символом: V✠M. Вона була з товстого паперу, обведена золотим тисненням, і в її центрі блищав знак — безжалісний і несподіваний.

— Ві М, — прошепотіла Ірен. — Не ван дер Мерве… Вінсент Майкл – преподобний Вулсі.

З коридору почулися кроки. Повільні, методичні, які може робити лише людина, сповнена впевненості. Тінь заворушилася за матовим склом. Металічне клацання курка револьвера було чутне крізь дерев'яні двері чіткіше за будь-які слова. Навіть море затихло.

Ключове відкриття, що складалося перед ними, наче мозаїка з крові й забуття, мало три частини.

Преподобний Вулсі, колишній капітан медичної служби, організовував різанини під виглядом допомоги — постачав опій і боєприпаси, ліквідував свідків. Під рясою духовної опіки ховалася холодна рука військової зради.

Анна Фаркаш, спочатку служниця, була коханкою Торнфілда та акушеркою. Вона знала про дітей, забраних у бурів — новонароджених, вивезених до британських колоній для «виправлення» в дусі імперії. Вона була не просто свідком. Вона була матір'ю, помічницею і совістю.

А символ V✠M? Позначення «Verräter Medizin» — Лікар-зрадник — німецьке кодове ім'я Вулсі, що служив двом господарям: імперії та собі.

За дверима тінь зупинилася. Ірен стиснула пістолет, схований у підв'язці. Грейвс кивнув у бік вікна, але обоє розуміли, що виходу немає.

І раптом двері відчинилися.

Розділ шістнадцятий: Привиди Блумфонтейна

Розділ шістнадцятий: Привиди Блумфонтейна

Каюта преподобного Вулсі дихала особливим спокоєм — занадто ідеальним для корабля, що вів у трюмах більше, ніж просто багаж і пасажирів. Це була кімната з душею старого монастиря, поринула в тишу, насичену ладаном і провиною. Повітря було наповнене ароматом бджолиного воску, лавандової олії та чогось невизначеного, можливо, старого пергаменту, а може, залишків лікувальних мазей. Білі мереживні занавіски ледь розвівалися в нічному бризі, що проникав крізь відчинений ілюмінатор. У далечині чулося плескання хвиль і глухе ляскання канатів об щоглу. Скрізь панував дивний спокій, який може виникнути лише в місці, де молитви чергувалися з вбивствами.

На столі з темного дерева лежала розкрита Біблія. Її сторінки були щільно исписані дрібним, акуратним почерком — наче преподобний намагався вести переговори з Богом на полях. Деякі вірші були підкреслені, інші доповнені латинськими примітками та символами, що зацікавили б навіть професора з оксфордського семінару ієрогліфів.

— Вінсент Майкл Вулсі, — промовив Грейвс, піднімаючи з столика знебарвлену військову фотографію. Вона була трохи пом'ятою, з куточками, що свідчили про те, що знімок часто діставали і ховали назад. — Колишній капітан медичної служби, прикомандирований до частин у Блумфонтейні. Цікава зміна кар'єри — з солдата на священика.

Тим часом Ірен оглядала дерев'яну бібліотеку, заставлену важкими томами в шкіряних палітурках. Твори святого Августина межували з анатомічними атласами та німецькими військовими інструкціями. Її пальці ковзнули по золотому тисненню на палітурці «De Trinitate», коли натрапила на непомітний щоденник у чорній шкіряній палітурці, що намагався злитися з оточенням. Його сторінки були заполонені акуратним лікарським почерком, чия строгість контрастувала зі змістом.

— 15 лютого 1899 року – Сьогодні я відмовився віддати наказ ліквідувати хворих дітей. Торнфілд назвав мене зрадником. Я мушу діяти. — Ірен читала вголос, її голос звучав, наче луна в мармуровій крипті. Наступні записи описували таємні евакуації дітей бурів, проведені під виглядом «медичних трансферів». Тут були імена, дати, місця висадки — і тривожно часті згадки про «тихі нічні кораблі».

Раптом Ірен згадала. — Ті карти, — сказала вона з раптовим прозрінням. — Ван дер Мерве стверджував, що вони грали до півночі, але Вулсі божився, що закінчили о одинадцятій. Хтось бреше.

Грейвс не відповів одразу. Він підійшов до комода, відсунув фальшиве дно однієї з шухляд і дістав звідти зв'язку тканини. — Обидва кажуть правду, — відповів він спокійно. — Вулсі справді пішов о одинадцятій — і повернувся в disguise бурa. Подивіться. — Він розгорнув перед ними темний плащ і фальшиву бороду, настільки ретельно виконані, що обдурили б навіть матір того, хто їх носив. Тут же був ніж із вигнутим лезом — типовий інструмент для забою худоби. Однак лезо мало сліди чогось іншого. Не м'яса. А шкіри.

Ірен глибоко вдихнула і відкрила молитовник преподобного. Він був переплетений у тонку козлину, з кованим хрестом на обкладинці. Між сторінками псалмів вона виявила ручно креслені анатомічні схеми. Тут був детальний опис сонної артерії з приміткою: «Точний переріз – смерть за 120 секунд. Підхід ззаду під кутом 35 градусів». На сусідній сторінці був ескіз кухонного ножа з розмірами, що точно відповідали зниклій зброї з корабельної кухні. Офіцер-кухар Вайкліфф вже кілька днів скаржився, що його улюблений ніж для філею зник, але ніхто не звернув уваги.

На маленькому приліжковому столику стояв скляний келих із висохлою лавандою. Поруч — невелика дерев'яна статуетка святого Луки, покровителя лікарів, зі зламаною рукою — наче сама відвертала обличчя до стіни.

— Це було не просто змусити замовкнути, — шепотіла Ірен, пальці ковзали по сторінках щоденника. — Подивіться на ці записи — Вулсі допомагав дітям бурів втекти, але одночасно працював на німців. Торнфілд викрив це і шантажував його.

Грейвс став на коліно біля ліжка і витягнув дерев'яну скриньку. Кришка відкрилася з легким скрипом, виявляючи вміст, якого б вистачило для звинувачення у зраді. Пачка листів з печаткою пруської розвідки, написаних ідеальною англійською з німецькими ідіомами. І серед них — маленька пляшечка з етикеткою: «Атропін – смертельна доза 0,1 г».

І саме в цю мить, коли тиша стала задушливою, з коридору пролунав звук, що заморозив кров у їхніх жилах — металеве клацання курка револьвера. Воно не було голосним, але звучало, як доленосне рішення, вимовлене пошепки.

— Так, ви знайшли мене, — почувся спокійний голос преподобного Вулсі за їхніми спинами. Це був голос, що не належав убивці — але й не священику. Він належав комусь, хто давно обрав власний моральний компас. Його силует з'явився в дверях, наче привид минулої війни. Білий пасторський комірець сяв у місячному світлі, але його очі були темні, як прірва, в яку падає людина, коли вже ні в що не вірить.

У правій руці він тримав револьвер, його хромований ствол був нерухомо спрямований. У лівій — хірургічний скальпель, блискучий, наче церковна чаша.

— І ви двоє не підете, — промовив він тихо, з відтінком розчарованої неминучості. — Ви знаєте забагато. Так само, як і вони.

Він зробив крок уперед, але перш ніж встиг підняти зброю, з трюму почулися швидкі кроки та голосні голоси — група матросів прямувала до сусіднього машинного відділення. Вулсі на мить завмер, потім прошипів прокльон крізь зуби, наче змія, вигнана з лігва, і різко обернувся. В одну мить він зник за розворотом коридору.

Грейвс отямився першим, але було вже пізно — єдиний звук, що залишився після нього, був віддалений гуркіт кроків і брязкіт металевих дверей.

Ірен залишилася стояти, долонею притискаючи бік, де серце билося швидше, ніж корабельна машина. — Думаєте, він повернеться? — прошепотіла вона.

— Не зараз, — сказав Грейвс, тихо закриваючи скриньку. — Але коли настане тиша, він повернеться, і ми будемо готові.

Розділ сімнадцятий: Пастка для вбивці

Розділ сімнадцятий: Пастка для вбивці

Ніч, що спустилася на палубу «Океаніка», була настільки густою, що навіть сама темрява здавалася відчутною. Місяць – спочатку лише срібна монета на оксамитовому полотні небосхилу – тепер ховався за важкими, кволыми хмарами, що перекочувалися, мов привисти давно забутих воєн. Палуба скрипіла під вагою ночі, снасті ледь хиталися на вітрі, а здалеку лунав тихий, меланхолійний голос корабельної сирени, що в цю годину, здавалося, кликав душі тих, хто з подорожей ніколи не повернувся. З одного з щогл висіла лампа в латунній оправі, її жовте світло плавало в імлі, наче тьмяне око старого маяка.

Ірена Адлер спиралася на поручні і вдивлялася в пітьму, де море зливалося з небом. Повітря пахло йодом, вугільним попелом і чимось важким, наче сам корабель знав, що готується остання дія. Унизу, у своїй каюті, інспектор Грейвз уклеював у щоденник Торнфілда новий аркуш із такою акуратністю, ніби вносив правду до хроніки самої совісті.

«Я вижила. Докази сховані у вантажному відсіку B, за бочкою з номером 47. – А.К.»

Почерк був відтворений з ідеальною точністю. Ірена згадала, як довгі години вивчала листи Анни – ті витончені петлі, ледь помітні тіні в штрихах, навіть ледь відчутну нерівність у написанні літери «р». Це була робота не шахрая, а актора у грі про життя.

«Цього достатньо?» – запитала вона, коли Грейвз притиснув останній край аркуша до палітурки.

«Для людини, яка вже вбила тричі? Безсумнівно,» – відповів Грейвз, і погляд його був непохитний, як льодовик. Він не рухався, лише тихо сидів у світлі ліхтаря, що освітлював стару ікону святого Георгія, висячу в каюті – можливо, для захисту, а можливо, лише зі суєвір'я.

Вантажний відсік B був іншого характеру. Він знаходився глибоко в надрах корабля, куди звичайні пасажири не заходили. Металеві дверці вели до лабіринту ящиків, бочок і звішених вітрил. Запах солі тут змішувався з затхлим духом вологих брезентів і вугільного пилу. По стінах ковзали тіні, що, здавалося, мали власне життя. Десь за кутом стукав миша про дерев'яну балку, а здалеку чулося брязкіт інструментів, що дзижчали від руху корабля.

Ірена, одягнена в темний плащ, обрала місце за купою корабельних вітрил, тоді як Грейвз зайняв позицію біля самих дверей. Його револьвер тьмяно блищав у світлі ліхтаря, готовий, немов біля останньої брами.

Час повз повільно, наче сам боявся того, що має статися. Краплі конденсату стікали по трубах, наче сльози. Раптом почулися кроки – обережні, але впевнені. Не шаркаючі, як у того, хто плутається, а чіткі, дисципліновані. У відсік увійшла силуета. На ній була форма корабельного механіка, випачкана олією, але Ірені було досить одного погляду.

«Преподобний Вулсі,» – прошепотіла вона.

Чоловік зупинився. Повільно обернувся, і в його руці блиснув ніж – не кухонний, а скальпель, тонкий і точний. У цю мить Грейвз вийшов із темряви, мов тінь із потойбічного світу.

«Кінець дороги, Вулсі. Скотленд-Ярд.»

Тиша, що запанувала, була жахливішою за крик. Очі Вулсі, так часто звершені молитвою, на мить розширилися – не від жаху, а від холодного розрахунку. А потім він кинувся навтьоки.

Він виринув за двері, його черевики ковзали по залізній підлозі, залишаючи сліди мастила і поту. Грейвз вистрілив – постріл пролунав глухо, відбиваючись від стін, але куля потрапила лише в дерев'яну балку. Ірена не вагалася.

«Котельня!» – вигукнула вона, і разом із Грейвзом вони кинулися до коридорів.

Шлях їм освітлювала темрява і запах металу. Вони минули неспокійного машиніста, який саме запалював люльку в тіні біля сходів і лише підніс брову. Більше ніхто не цікавився шумом – усі на «Океаніку» відчували, що наближається щось неминуче.

У котельні стояв гуркіт машин, що рвав барабанні перетинки. Повітря було гаряче, мов з нутра землі. Велетенські поршні гуркотливо качали, а вуглярі – небачено спритні і мовчазні – кидали лопатами чорне вугілля в пащі розпечених топок.

Вулсі стояв на металевому майданчику над головним котлом. Його обличчя перекривив вираз, що був сумішшю фанатизму, жалю і божевілля. Вогні відбивалися в його очах, а з чола стікав піт, мов кров з тернового вінця.

«Ви не можете мене зупинити!» – викрикнув він через рев машин. «Всі вони мали померти! Торнфілд, та погань Анна, і той німецький шпигун! Усі! Я був судом! Я був карою!»

У цю мить корабель різко хитнувся – велетенська хвиля вдарила в борт. Металевий майданчик гойдався, і преподобний хитнувся. Його руки намагалися вчепитися за ланцюг, але пальці прослизнули по мастилу.

Потім стався падіння. Пряме, швидке і неминуче – униз, у відкрите пекло котельні, де полум'я поглинало вугілля і людські помилки. Його крик потонув у гуркоті парових машин.

Його останні слова, ледь чутні, мов подих старого проповідника, звучали:

«Всі вони мали померти...»

Потім не лишилося нічого. Лише тріск палаючого м'яса і стовп диму, що звивався угору, наче прийшов забрати душу проклятого. На палубі знову запанувала тиша. А «Океанік», байдужий свідок людської провини, продовжував свій шлях, назустріч курсу, наче нічого й не сталося.

Розділ вісімнадцятий: Правда на дні моря

Розділ вісімнадцятий: Правда на дні моря

Світало, і «Океанік» спокійно прокидався до нового дня. Його боки ліниво ковзали по зхвильованій поверхні океану, що під бліднучим місяцем ще блищав, мов розплавлене олово. Над головою лунав перший спів мартинів, їхній крик звучав стомлено, наче проголошуючи кінець старого світу і початок нового, не менш невизначеного.

Ван дер Мерве стояв, спершись на латунні поручні верхньої палуби, його широкі плечі завмерли, наче несучи вагу цілого континенту. Його піджак пах салом і тютюном, і коли Ірена підійшла до нього тихо, майже з повагою, він не рушився. Лише його очі стежили за сходом сонця, що забарвлював небо і море у криваві відтінки. Сонячний диск піднімався повільно, мов суддя, що не поспішає – червоний, нещадний, всевикриваючий.

«Я знав, що Вулсі був у Блумфонтейні,» – промовив ван дер Мерве без вступу. Його голос був грубим, наче наждачний папір, але цього разу в ньому відчувалося щось зламане. «Але не те, що вбивав. Я думав... що допомагав.»

Руки, що стільки разів тримали гвинтівку, тепер стискали поруччя корабля з такою силою, що кістки побіліли. На грудях у нього висів старий знак із літерами Z.A.R., республіки, що вже давно не існувала.

«Торнфілд обіцяв мені імена інших,» – продовжив він тихо. «Тих, хто наказав стріляти у намети з дітьми. Натомість він запропонував мені діаманти. Діаманти за мовчання. А я...» Він не договорив. Лише зітхнув і видихнув, наче намагаючись вигнати з себе десятиліття сорому. Ірена не дивилася на нього. Натомість вона вдивлялася в сонце, що вже залило всю гладь, і помітила, як унизу промайнули зграї риб – наче вони теж хотіли втекти від правди, що нарешті сплила на поверхню.

На іншому кінці корабля, в зимовому саду, де листя паль ще тремтіло від ранкового вітерця, леді Елеонора сиділа у старому плетеному кріслі. Її капелюх із чорною вуаллю лежав кинутий на підлозі, а її доглянуті руки, завжди спокійні, тепер тремтіли, мов очеретини. На столі перед нею стояла чашка чаю, в яку вітер навіяв три рожеві пелюстки з куща в кутку. Сьогодні їх ніхто не прибрав.

«Усі ці роки... мої фонди, мої гроші...» – прошепотіла леді Елеонора, її голос тремтів, мов порцелянова чашка. «Торнфілд перетворив їх на срібло, заплачене за людські страждання.» Вона дістала з нагрудної сумочки бухгалтерську книгу в синій шкіряній палітурці, з кількома вирваними сторінками. «Я знала, що він щось вкрав. Але не це.»

Ірена підійшла до неї, обережно відкрила книгу і піднесла одну з решти сторінок до світла. У ранковому сонці на просвітлій папері проступив водяний знак White Star Line – доказ того, що Торнфілд перевозив діаманти у фальшивих корабельних документах. Десь у каюті прокинувся екзотичний птах, його спів був голосним і фальшиво радісним, наче спів біля могили несвідомо.

Тим часом у трюмі, де повітря ще було сповнене запахами олії, паленого металу і відлунням трагедії, Джузеппе – колись веселий і безневинний корабельний кухар – нарешті скинув маску. Він сидів серед ящиків з ліками, на яких був червоний хрест і написи італійською.

«Синьйорина,» – промовив він тихо до Ірени, коли вона підійшла, «я лише приношу полегшення від болю.» Він показав на ящики з заспокійливими і бинтами. «Але Торнфілд? Він продавав біль. А Вулсі? Він його призначав.»

З-під сорочки він дістав паспорт – не британський, а італійський – і подав його їй. На ім'я стояло Марко Белліні, медик Королівських ВМС Італії. Ірена повернула паспорт у руці, його сторінки були зношені, але справжні. «Я втікав від війни, синьйорина. Не до неї. Але вона наздогнала мене й тут.»

На кормі «Океаніка», де вітер свистів з такою силою, що зривав слова з уст, перш ніж їх можна було вимовити, Ірена стояла сама. У руці вона тримала щоденник Торнфілда – зошит, сповнений рахунків смерті, списків зрадників, корабельних маніфестів, де замість товарів фігурували діти та їхні втрачені домівки. Сторінки шелестіли на вітрі, мов крила вмираючого птаха, готуючись до останнього польоту.

«Деякі таємниці,» – сказала вона, ледве чутно, «мають лишитися в глибинах.»

Вона розплющила пальці. Щоденник перелетів через поруччя, спочатку повільно, потім швидше, і впав на воду, мов камінь. На мить він залишився на поверхні, потім почав повільно занурюватися. На воді вималювався рисунок – трикутник із переплетеними колами – певний символ товариства, чиє ім'я було давно забуте. Він розсипався дрібними хвилями і зник.

Здалеку, де океан сходився з небом, пролетіла зграя птахів клином, тихих і вільних. А «Океанік», наче очищений від усіх гріхів, плив далі.

Розділ дев&amp;#039;ятнадцятий: Нью-Йорк – Новий початок

Розділ дев'ятнадцятий: Нью-Йорк – Новий початок

Імлиста завіса, що лежала над гаванню, наче важка ковдра, приглушувала звуки міста та прибуття величного «Океаніка». З гавані лунали лише приглушене цокання телеграфа, час від часу свист підйомного крана та віддалена гавкіт собаки, який, очевидно, не мав особливого розуміння поезії морських повернень. Корабель, позбавлений таємниць, але все ще гордий, повільно ковзав до своєї пристані під номером 42. Його корпус, вологий від морської солі та забарвлений вугільним пилом, виблискував у перших променях сонця, що пробивалися крізь імлу, наче крізь стару кіноекранну завісу.

На палубі почали збиратися пасажири. Елегантні дами у широкополих капелюхах і джентльмени в плащах, що розправляли коміри з акуратністю, властивою лише тим, хто щойно повернувся з драматичної, але гідно прихованої пригоди. Їхній сміх і тихі коментарі про погоду, багаж і чай, подаваний у салоні, створювали враження, що останні шість днів не сталося нічого особливого. Жодних криків, жодних докорів, жодної крові. Лише гра у повернення до звичайного життя.

Інспектор Грейвз стояв осторонь, нерухомий, мов бронзова статуя. У руці він тримав папку з печаткою, тепер розбитою – офіційний рапорт у німому, але настійливому тоні: Самогубство преподобного Вінсента Вулсі в приступі божевілля. Справа закрита. Слова на папері були акуратні, лаконічні і остаточні. Рапорт був важким, наче чорнило змішали з свинцем, а не з сажею.

Ірена знайшла Грейвза, що стояв, спершись на поруччя, недалеко від місця, де колись вночі вона бачила, як падає щоденник. Здалеку докери розвантажували багаж – великі валізи зі стрічками, ящики з наклейками різних портів, і серед них той, що з маркуванням B-14. Її життя до цього плавання. Життя, в яке вона вже не могла повністю повернутися.

«Чому ви мені допомогли?» – тихо запитала вона. Вітер розвівав її волосся, але вона байдужно відкинула його назад. Вона звикла до запитань. Але це було з тих, які задають лише тоді, коли не впевнені, чи хочуть знати відповідь.

Грейвз вагаючись запалив сигару. Його пальці – тихі, працьовиті, нервові – підтримали полум'я біля сигари, що пахла екзотичним деревом і недосказаними фразами. Він помовчав, спостерігаючи за мартином, що кружляв над гаванню з упертою регулярністю, наче намагаючись переписати небо в новому порядку.

«Бо правда не завжди є справедливістю, мадам Адлер. Іноді вона лише... правда,» – сказав він нарешті, навіть не глянувши на неї. Потім він засунув руку в кишеню і подав їй візитну картку. Папір був товстим, кольору слонової кістки, шрифт – стриманий і без зайвого блиску. «Гадаю, ви могли б бути корисною в іншій справі. Якщо забажаєте.»

У його голосі не було ані краплі лестощів. Лише ділова здержаність і особливий вид поваги – такої, що існує між людьми, які бачили один одного в моментах слабкості та сили, і які знають, що жоден з цих моментів не розкриває про людину все.

Тим часом Нью-Йорк починав прокидатися. З недалекого ринку пахло свіжо випеченим хлібом, лунали цокання підборів і дзвін трамвайних коліс. Екіпажі повзли, мов тіні, тоді як з гирла річки сюди підкрадався корабель з бочками портвейну і джемами з Данді. Щоденна метушня – єдина справжня заплата на тріщини минулого.

За кілька годин Ірена стояла на балконі готелю «Астор». Вулиця внизу була живою, але не поспішною. Повітря пахло дощем, що так і не впав, і парфумами, що линали від незнайомої жінки у квітковій крамниці навпроти. Камердинер щойно приніс їй дві речі. Першою був квиток на «Летючого Голландця» Вагнера, всунутий у бордову оксамитову конверт. На ньому не було імені, лише квітка магнолії, акуратно засушена і абсолютно невідповідна до нью-йоркської липневої реальності.

Другою посилкою був конверт з нью-йоркським штемпелем. Папір був зім'ятий, а на листівці тонким, але елегантним жіночим почерком був написаний текст. Він був коротким і безкомпромісним:

«Цікаві зв'язки, вибухові мотиви. Поговоримо. Чекаю о 14:00 в готелі «Алгонквін». – М.»

Усмішка, що промайнула на обличчі Ірени, була легкою, мов дотик шовку, але в ній була іскра усвідомлення, що гра ще не закінчена. Вогні Нью-Йорка починали запалюватися, один за одним, наче відповідаючи на її думки. Здалеку чулося, як на Таймс-сквер готуються до вечірнього виступу – музика, сміх і той особливий вид тиші між двома оплесками.

У гавані «Океанік» знову приймав паливо. Його димарі випускали чорний дим у рожеву затоку, тоді як якорі повільно піднімалися. Команда працювала тихо, дисципліновано, наче кожен гвинт і снасть несли пам'ять про те, що сталося. Ірена спостерігала, як його силует розчинявся в імлі – повільно, гідно, без докорів.

Екіпаж, у який вона сіла, був елегантним, чорним з латунними прикрасами. У його тінях вона злилася з іншими. Вона була лише однією з багатьох. Анонімною, вільною, готовою до всього. Історія закінчилася, але Нью-Йорк мав звичай починати все спочатку.

А десь далеко, посеред Атлантики, у глибинах, куди не доходять ні сонце, ні справедливість, лежав чорний щоденник. Його сторінки повільно розчинялися в течіях, що ніколи не течуть лише в одному напрямку. Кожне слово, кожна цифра, кожне ім'я – повільно, неминуче – зникали.

Кінець.

(Але лише цієї історії.)

Table of Contents

Пролог: Лондон у бурі (травень 1899 року)

Розділ другий: Посадка

Розділ третій: Перша зустріч

Розділ четвертий: Вечірнє зібрання

Розділ п&amp;#039;ятий: Бал-маскарад

Розділ шостий: Нічні звуки

Розділ сьомий: Криваве пробудження

Розділ восьмий: Несподівана співпраця

Розділ дев&amp;#039;ятий: Сліди ведуть у трюм

Розділ десятий: Чорний ринок на «Океаніку»

Розділ одинадцятий: Два обличчя леді Елеонор

Розділ дванадцятий: У тумані шпигунства

Розділ тринадцятий: Німецький слід

Розділ чотирнадцятий: Ниточки сходяться

Розділ п&amp;#039;ятнадцятий: Кривава спадщина

Розділ шістнадцятий: Привиди Блумфонтейна

Розділ сімнадцятий: Пастка для вбивці

Розділ вісімнадцятий: Правда на дні моря

Розділ дев&amp;#039;ятнадцятий: Нью-Йорк – Новий початок