Doutník a nulový bod

Osm hodin kodérského zápalu. Martin seděl u stolu, ponořen do virtuální vřavy, kterou sám stvořil. Vzduch v moderním, prosklené kancelářské budově, kde sídlila jejich malá, ale ambiciózní herní společnost, byl těžký, prosycený pachem studené elektroniky a nespavosti. Obrazovky tiše hučely modrým světlem, jež zalévalo jeho obličej. Na plochém monitoru se v reálném čase vzpínaly dráty virtuálních vrtulníků, realisticky reagující na aerodynamiku, a rozpadaly se budovy pod salvami digitálních raket, jejichž trajektorie Martin léta ladil k dokonalosti.

Martin prsty přeletěl po klávesnici, zavalil se do křesla a s analytickým povzdechem potlačil poslední, záludnou chybu v kolizním algoritmu. Byl to detail, nepatrný mikrosekundový záškub při nárazu, který by 99 % hráčů ignorovalo, ale jemu nedal spát. Jeho virtuální světy musely být bezchybné, vnitřně konzistentní. V tom tkvěla jeho hrdost programátora a fyzika, ačkoliv fyzika pro něj byla jen nejpřesnější formou iluze.

Ostrými pohyby, které prozrazovaly dlouholeté sezení u klávesnice, odstrčil ergonomickou židli od stolu. Protáhl si ztuhlá záda.

„Oběd?“ ozval se za ním Honza, Martinův partner a vedoucí obchodní stránky projektu. Honza byl jeho pravý opak: pragmatik, extrovert, s neustále optimistickou energií. Byl už s bundou přehozenou přes rameno, připraven na rychlý kebab na rohu a společenskou konverzaci, která by Martina jen unavila.

„Ještě ne, pro něco malého si skočím,“ mávl rukou Martin. „Musím dokončit myšlenku.“ To byla jeho obvyklá výmluva – "dokončit myšlenku" znamenalo najít ticho pro mentální rozbor, který nemohl probíhat v Honzově přítomnosti.

Martin sesunul se do výtahu, jehož zrcadlové stěny na okamžik zkreslily jeho unavený obličej. Za okamžik stál venku, před skleněnou fasádou kancelářské věže, jež se tyčila do zatažené, šedivé brněnské oblohy. Většina lidí mířila do podzemního obchodu nebo do místních bister. Martin místo toho sáhl do vnitřní kapsy saka pro plochou krabičku doutníků.

Vytáhl jeden, ohřál ho mezi prsty a pak si ho zapálil. „Kouření zabíjí!“, pousmál se vnitřně a zapálil si. Byl to jeho rituál, jeho jediná, vědomá, sebedestruktivní pauza.

Kouř stoupal vzhůru do šedivého odpoledne, a s ním stoupaly i jeho myšlenky.

Jeho hra – ty hyper-realistické vrtulníkové souboje – byla dokonalá v každém detailu. Každý náklon listu rotoru, každý výpočet vztlaku, každý stupeň termodynamiky spalovacího motoru byl vědecky podložen. Jenže právě ta dokonalost ho začala mučit. Cítil se jako inženýr, ne jako stvořitel.

Vždycky to bylo jen o výkonech motorů, palivech, vrtulích. Nuda. Fyzika. Newton.

Tato věčná nespokojenost s konvenční fyzikou ho dohnala k okraji betonového květináče. Opravdová krása spočívala v tom, co bylo za Newtonem, za Einsteinem, za hranicí pozorovatelného. Jeho mysl, naučená hledat chybu v kódu, nyní hledala chybu v kódu vesmíru.

Co kdyby…

Zhluboka potáhl z doutníku. Oheň se v žáru oharku stříbřitě rozzářil a tato záře oharku se zrcadlila v prosklených stěnách budovy, v tisících reflexech. Na okamžik mu připomínala vzdálenou, neznámou hvězdu, která ignoruje všechna pravidla.

Co kdyby se daly ohýbat gravitační vlny? Jako světlo. Jako odraz v zrcadle.

Tato myšlenka, odvozená od jeho práce s vizuálními efekty, se zabodla do něj jako tříska, ale s příslibem extáze. A pak ta tříska začala růst. V ulici projel autobus, lidé mířili z kanceláří do obchodů, ale on byl už daleko – ve světě, kde se hmota přetváří a zákony přírody jsou tvárnější, než by si kdy dovolil připustit.

Jak by se asi gravitační vlny daly ohnout? Musela by existovat meta-materiální struktura, která by interakcí s časoprostorem dokázala měnit jeho zakřivení. Cosi jako virtuální kód vesmíru, který se dá přepsat. Rychle tuto myšlenku zavrhnul. Byla příliš složitá. Příliš mnoho pokud.

Martin se opřel o chladný kámen fasády. Co kdyby to bylo jednodušší? Co kdyby samotné základy vesmíru byly postaveny na elegantní symetrii?

Ale co kdyby existovala hmota se zápornou hmotností?

Ta myšlenka ho zasáhla s čistou, logickou silou. Vypadala by jako normální hmota, chovala by se jako normální hmota, podléhala by stejným elektromagnetickým silám, ale její hmotnost by byla záporná.

Minus jeden kilogram. Minus tuna.

Zavřel oči a spustil v hlavě svůj interní simulační program. Představil si dva bloky takové hmoty. Jeden s kladnou hmotností (+M), náš, běžný svět, druhý se zápornou (−M).

Kdyby se spojily, jejich celková hmotnost by byla nulová (+M+(−M)=0). Prostě… nic. A energie? Podle E=mc2 by i celková energie byla nulová.

Vznik z ničeho. Z absolutní nuly.

Co když by ale ten záporný blok byl o fous „těžší“? Co když by vesmír nebyl dokonale symetrický? Martin se zamračil. Ne. Pro dokonalou eleganci musela být celková nula.

A pak to přišlo. Klíč k celému systému: gravitační odpuzování.

Dva kladné bloky se gravitačně přitahují. Dva záporné bloky se gravitačně přitahují (negativní zakřivení). Ale co kladný a záporný?

Záporná hmota je odpuzována kladnou, a současně kladná hmota je odpuzována zápornou, protože na ni působí opačná gravitační síla.

Martin si představil kouli. Kladnou kouli a zápornou kouli. Dle výpočtu by se k sobě začaly zrychlovat, ale záporná by kladnou neustále předbíhala! Systém by se neustále zrychloval do nekonečna, přičemž celková hybnost by zůstala nulová.

A to nejdůležitější: co by se stalo, kdyby záporný blok padal v gravitačním poli Země?

…a padal by vzhůru! Od Země. Do nebe.

Martin si na okamžik musel sednout na okraj betonového květníku. Vytvořil výtah na oběžnou dráhu.

Stačilo by to postavit (z hmoty se zápornou hmotností), a ono by to padalo vzhůru! Naložit, a padalo by to zase dolů, poháněné svou vlastní negativní vztlakovou silou. Žádné rakety, žádné palivo, žádný hluk. Jen čistá, elegantní fyzika.

A v tom okamžiku to uzřel v celé své kráse. Ne jako stroj, ale jako stvoření. Myšlenka se mu v hlavě rozvíjela jako živý organismus, který dýchá a pulsuje. Jeho vlastní převratná myšlenka byla jen odrazem převratného počátku.

Takhle to muselo být na začátku. Z absolutní nuly. Z ničeho.

Proč by vesmír měl vzniknout z obrovského množství energie? Proč by měl porušovat zákon zachování? Co když se náš vesmír neobjevil s velkým třeskem energie, ale s velkým třeskem symetrie?

Z ničeho vznikly dva vesmíry. Jeden s kladnou hmotností – náš, pozorovatelný. A druhý, zrcadlový, se zápornou. Vesmír a Anti-Vesmír. Nikoli hmota a antihmota (kde by se navzájem anihilovaly), ale hmotnost a anti-hmotnost.

A protože se hmota opačného znaménka vzájemně gravitačně odpuzuje…

…odpuzují se od sebe. Rozpínají. Utekly si do nekonečna a za ním, nesouce v sobě veškerou energii, která je – když se sečtou – pořád jen nulou. Naše kosmická inflace, naše rychlé rozpínání, by mohlo být jen útěkem od našeho záporného dvojčete.

Stál tam, s vyhaslým doutníkem, který držel v ruce jako prázdný kahan, a realita kolem něj najednou vypadala jako špatný simulátor. Ten dokonalý, ale nudný kód jeho vrtulníkové hry se zdál být jen ubohou nápodobou kosmické architektury Nuly. Byl to ten nejkrásnější, nejodvážnější nápad, jaký kdy měl. Objev, který se mu zrodil v hlavě mezi kolizním algoritmem a doutníkem.

Znovu se ozval šum dopravy z nedalekého okruhu, ale působil vzdáleně, jako kulisa k něčemu mnohem většímu. Martin si utřel orosené čelo, ačkoliv venku nebyla zima. Pocit mentální extáze a logické jistoty mu roztřásl ruce víc než kofein. Jeho problém s pohonem vrtulníků v simulaci byl najednou zástupný, směšný.

Vrátil se do kanceláře, kde Honza už jedl u svého stolu studenou pizzu.

„Našel jsi to, co jsi hledal?“ zeptal se Honza s plnou pusou, aniž by zvedl hlavu.

„Ne. Našel jsem, co jsem hledal, jinde,“ odvětil Martin.

Sedl si ke svému počítači. Otevřel vyhledávač. Vypnul herní engine, jehož kód mu připadal najednou primitivní, a místo něj spustil rozhraní pro dotazování umělé inteligence, se kterou občas konzultoval složitější fyzikální modely pro efekty.

Prsty se mu téměř chvěly, když kladl otázku za otázkou. Nedbal na to, že jeho dotazy vypadaly, jako by právě opustil hodinu kosmologie.

Záporná hmotnost. Gravitační odpuzování. Vznik vesmíru z ničeho.

Odpovědi přicházely okamžitě, stroze, neúprosně – jak už to bývá u AI, když člověk hledá poezii v datech.

Hypotetický koncept. V našem vesmíru nepozorován. Zákon zachování energie by za určitých podmínek nebyl lokálně porušen, pokud by celková energie zůstala nulová. Princip ekvivalence by byl narušen – záporná hmotnost by zrychlovala v opačném směru, než na ni působí síla. Dva vesmíry s opačnou hmotností by se vzájemně gravitačně odpuzovaly – teorie tzv. „nulového vesmíru“...

Martin se opřel o opěradlo. Jeho horečná mysl najednou narazila na zeď. Všechno bylo už vymyšleno. Všechna ta logika, ta elegantní symetrie, ten „velký únik“ od anti-vesmíru. Bylo to klišé, které se již nacházelo v akademických kruzích a bylo volně dostupné v síti.

A pak to přišlo. Jméno.

…koncept propagoval a popularizoval zejména již zesnulý britský fyzik Stephen Hawking…

Martin se lehce usmál. Zklamaně? Bezesporu. Žádný vědecký objev, žádné titulky. Byl to jen programátor akčních her, který si zapálil doutník a dotkl se myšlenky staré třicet let.

Ale pak ten úsměv zesílil a proměnil se v hluboké, klidné uspokojení, které přebilo veškeré zklamání. Cítil zvláštní, hluboké uspokojení. Jeho vlastní mysl, bez doktorátu z Cambridge, bez rovnic na tabuli, bez přístupu k superpočítačům, doputovala stejnou cestou jako jeden z největších géniů lidstva. Dotkla se stejné, elegantní pravdy. A nepotřeboval k tomu nic víc než kus ticha a doutník.

To poznání mělo větší cenu než sto Nobelových cen. Nebyla to originalita, co ho vzrušovalo, ale validace. Potvrzení, že jeho analytická, až autistická logika je v souladu se zákony vesmíru, nebo alespoň s nejodvážnějšími hypotézami.

Tu noc usnul s klidným dechem, tváří obrácenou ke hvězdám za brněnským oknem. A zdálo se mu, že padá vzhůru, do temné, ale symetrické noci.

Nečekaná pozornost

Martin se probudil později než obvykle, ale poprvé za dlouhé týdny se cítil skutečně odpočatý. Včerejší myšlenkový výlet do říší teoretické fyziky zanechal v jeho mysli příjemný, teplý otisk. U kávy si znovu promítal ten nápad. Antigravitační hmota... výtah na oběžnou dráhu... vznik vesmíru z ničeho. Bylo to fascinující. Možná bych o tom mohl napsat povídku, pomyslel si, když vycházel z bytu. Auto nechal doma; tramvaj byla v ranní špičce jistější.

Cestou do práce se myšlenka vracela. Byla to jen hra, intelektuální cvičení, ale čím víc o tom přemýšlel, tím víc ho to vtahovalo.

V kanceláři si s Honzou dali druhou kávu na rozjezd a usedl k práci. Snažil se soustředit na kolize vrtulníků, ale myšlenky mu bloudily k záporné hmotnosti.

Zvonící telefon ho vytrhl z úvah. Neznámé číslo.„Dobrý den, tady kulturní atašé Velvyslanectví Čínské lidové republiky, pan Ťiang Wej,“ ozval se měkký, zdvořilý hlas s jemným přízvukem. „Rádi bychom s vámi prodiskutovali jednu zajímavou myšlenku.“Martin se zachmuřil. Honza a jeho blbé vtípky.„Hele, řekněte Honzovi, že je trapnej. Nemám čas.“Položil sluchátko. To se mu povedlo, pomyslel si s úšklebkem.

Neuplynulo ani pět minut a telefon znovu zazvonil. Další neznámé číslo.„Dobrý den,“ zahřměl hluboký hlas s nezaměnitelným ruským přízvukem. „Zde první tajemník ruského velvyslanectví. Měli bychom zájem o vaše názory. Mohl byste se dnes zastavit?“

Martin začínal být naštvaný.

„Poslouchejte, řekněte Honzovi, že už to přehání. Ať mi dá pokoj.“

Zavěsil a zamířil k Honzovu stolu.

„Hele, ty a tvoje diplomatická špína, já na to dnes fakt nemám nervy,“ osopil se na něj. Honza na něj pohlédl s naprosto upřímným údivem.

„Martine, čestně, přísahám, že s tím nemám absolutně nic společného. Co se děje?“

Martin ho chvíli zkoumavě pozoroval. V Honzově výrazu nebyla ani stopa po škodolibosti. Poprvé ho přepadl lehký neklid.

Přesně za deset minut se telefon rozezněl potřetí.

„Dobrý den, zde oddělení pro vědeckou a technologickou spolupráci Velvyslanectví Spojených států amerických,“ ozval se sebejistý, příjemný hlas. „Rádi bychom—“

„Hele, vyřiďte těm svým kámošům z ambasády Číny a Ruska, že jejich vtípky už mě vážně štvou,“ přerušil ho Martin a chtěl zavěsit.

„Počkejte, prosím!“ zvolal hlas v telefonu. „Říkáte… že vám volali i z čínského a ruského velvyslanectví?“

„No jasně, a teď vy. Je to trapný.“

„Pane Kováři,“ hlas zvážněl.

„Bylo by nám velkým potěšením, kdybyste s námi mohl strávit chvíli času. Můžeme pro vás poslat auto?“

„Jasně, klidně i s agenty v černým,“ odsekl Martin a položil sluchátko. Otočil se k Honzovi.

„Tak ti tví kámoši si dávají opravdu záležet. Teď už posílají i limuzíny.“

„Já ti fakt nevím, o čem mluvíš,“ krčil rameny Honza s očima dokořán.

Za čtvrt hodiny před skleněnou fasádou jejich kanceláří zastavila dokonale černá limuzína s tmavenými skly. Dvoje dveře se otevřely a ven vstoupili dva muži v decentních oblecích a slunečních brýlích. Vešli přímo do open-space a bez zaváhání zamířili k Martinovu stolu.

„Pan Martin Kovář?“ zeptal se ten vyšší zdvořile, ale neúprosně. Martin jen přikývl, ochromený.

„Jménem velvyslanectví Spojených států. Konzul pro vědecké záležitosti by s vámi velmi rád pohovořil. Mohli bychom vás k němu odvézt?“

Martin, paralyzovaný absurditou situace, jen bezmocně kývl. Následoval je ven a nasedl do hebce potažených sedadel limuzíny. Vůně vyčištěné kůže byla omamná. Jeden z mužů mu nabídl sklenici šampaňského v křišťálovém poháru.Martin prudce zavrtěl hlavou.

Chtějí mě otrávit? Unést?

Mysl mu tryskem probíhala ty nejbláznivější scénáře. Ale proč by ho unášeli takhle veřejně? K jeho překvapení limuzína po chvíli vjela do střeženého areálu amerického velvyslanectví.

Uvnitř ho přivítal urostlý, příjemně vyhlížející muž v brýlích.

„Pane Kováři. Jsem Michael Carter, vědecký konzul. Je mi potěšením.“ Podal mu ruku.

„Promiňte ten spěch. Studoval jste někdy fyziku? Nebo je to vaše záliba?“

„Já mám jen střední školu. Jsem programátor,“ odpověděl Martin zmateně.

„Zaujala nás vaše včerejší… konverzace s jedním AI modelem. Konkrétně pasáž o záporné hmotnosti a nulovém vesmíru.“

Martina polil studený pot. Sledují nás? Sledují mě?

„To mě jen tak… napadlo. U oběda,“ vykoktal.

„To se mi poněkud těžko věří, pane Kovář,“ usmál se Carter vlídně, ale pevně.

„Lidé, kteří stěží znají Newtonovy zákony, obvykle nehloubají o fine-tuningu kosmologických konstant a kvantové gravitaci. Ale budiž.“

Otevřel šanon. „I kdyby to byla sebevětší náhoda, naše nadace hledá lidi bystré mysli. Rádi bychom vám nabídli plně financované výzkumné stipendium v USA. Budete se zabývat právě těmito… okrajovými, ale potenciálně přelomovými koncepty. Samozřejmě vám zařídíme víza, ubytování, vše. Ale rozhodnutí potřebujeme znát okamžitě.“

Martin seděl jako opařený. Pohledem přejel od Cartera k impozantní budově velvyslanectví za oknem. Jeho práce na vrtulníkovém simulátu mu přišla najednou nesmírně malicherná a nudná. Amerika... výzkum... i kdyby to byla sebevětší lež, byla to příliš velká příležitost, než aby se jí dalo odolat.

„Dobrá,“ řekl klidně, pak rozhodněji: „Dobrá. Jedu.“

Stejní pánové  jej odvezli domů. Přemýšlel jak rychle se může život otočit.

Z přemýšlení ho vyrušil zvonek jeho soukromého, civilního telefonu. Zahlédl neznámé ruské předvolání.

„Ahoj Martine, tady je Máša.“Hlas byl ženský, melodický a sebejistý, s jemným ruským přízvukem, který v něm probudil dávno zapomenuté vzpomínky.„Máša? Jaká Máša?“ zaváhal.„Byl jsi u nás v Moskvě na výměnném pobytu od školy. Pamatuješ? “V paměti se mu vybavily mlhavé obrazy: moskevské koleje, sněhem zapadané ulice, skupina studentů.„Aha! Máša! Ale to už je snad víc než dvacet let. Nechceš za mnou přijet? Proč voláš? Po tak dlouhé době?“ Byl zmatený a podezíravý. „Pamatuji se, že ses bavila s víc ostatníma než se mnou.“Z telefonu se ozval lehký, almost škádlivý smích. „To jsem tě škádlila. Vlastně se mi moc líbil.“Martinovi to znělo nepřirozeně, jako naučená věta. „A kde jsi vůbec na mě vzala číslo?“„Náhodou,“ odvětila rychle.„Na náhody nevěřím, Mášo.“ V jeho hlase zazněla tvrdohlavost, kterou znal z pracovních sporů. A v tu chvíli mu to došlo. Ten ruský hlas z velvyslanectví. Ta nabídka. Tohle nebyla náhoda. Hele Mášo, nemá to náhodou něco společného s teoretickou fyzikou?Na druhé straně linky nastalo ticho. Tak hluboké, že slyšel její dech. Mlčela, dlouho. Pak řekla téměř šeptem, a ten šept měl najednou jiný, odevzdaný tón: „Promiň, Martine.“ A položila.

Martin seděl jako opařený, civěl na zhasnutou obrazovku svého telefonu. Hra byla mnohem větší, než čekal. Nebyl to jen zájem Američanů. Rusové o něm věděli. A snažili se k němu dostat přes sentimentální vazbu starou dvacet let. Cítil, jak se kolem něj stahují sítě. Pohledem přejel na park za oknem. Jeho práce na vrtulníkovém simulátu mu přišla najednou nesmírně malicherná a nudná. Amerika... výzkum... i kdyby to byla sebevětší lež, byla to příliš velká příležitost, než aby se jí dalo odolat. A teď, po tom hovoru, to byla i jeho jediná možnost ochrany.

Past v poušti

Následující tři dny byly jako vír, prudké strhující proudy, které Martina unášely z jeho známého života. Nabídka od vlády Spojených států – zprostředkovaná tichými, ostře oděnými muži v neprůstřelné limuzíně, která se objevila jako přízrak uprostřed Brna – se ukázala být absolutní silou, jež nezná byrokracie.

Martin dostal přesné pokyny: vyřídit si neplacené volno u firmy, zabalit se do jednoho kufru a zrušit pronájem bytu. Formality, které by za normálních okolností trvaly měsíce a vyžadovaly hromadu razítek, byly vyřízeny za hodiny. Jejich rychlost byla děsivá a prozrazovala, jaká úroveň moci stojí za touto operací. Potvrzení o ukončení nájmu mu přivezl kurýr s omluvným úsměvem, avšak s přesností chirurga. Vízum mu přinesl jiný kurýr v diskrétní obálce s emblémem Ministerstva zahraničí USA. Martin si uvědomil, že v podstatě zmizel z evidence, aniž by skutečně odešel.

Když vycházel z pobočky banky po vyřízení těch nejnutnějších účtů a převodu zůstatků, poprvé si toho všiml. Nebyla to paranoia, ale chladná, analytická detekce nesrovnalostí, kterou si vypěstoval u kódování. Na druhé straně ulice, u Starobrněnské brány, stál muž v tmavé bundě, který se až příliš okázale zajímal o beztvarou výlohu obchodu s elektronikou. Martin ho v davu letmo zaregistroval, protože jeho postoj byl nepřirozeně strnulý.

Ten samý muž ho poté, co nenápadně přešel ulici a předstíral, že telefonuje do prázdného sluchátka, míjel před vchodem do jeho funkcionalistického domu. Martinovi zatrnulo. Poznal tu strnulou profesionalitu. Byl to jeden z těch tichých bodyguardů z limuzíny. Sledovali ho. Neponechávali nic náhodě.

Martin se na chvíli zastavil a zapálil si poslední moravský doutník. Analýza mu běžela v hlavě na plné obrátky: Ujišťovali se, že nezmizí, nebo… ho chránili? V obou případech to znamenalo, že jeho myšlenka o záporné hmotnosti má nečekanou, hmatatelnou hodnotu pro národní bezpečnost, dostatečně vysokou, aby se kvůli ní angažovaly celé složky americké byrokracie. Tato chladná realita byla více ohromující než jakákoliv teoretická rovnice.

Ráno čtvrtého dne přesně v 6:00, jak slibovala strohá obálka, před domem čekala stejná černá limuzína. Martin už neměl pocit zmatku, jen prázdný klid. Věděl, že vstoupil do světa, kde běžná pravidla neplatí.

Cesta na letiště proběhla v naprostém tichu, jen tiché hučení silného motoru rušilo ranní klid. Jeho doprovod, dva muži v dokonale padnoucích oblecích, byli neproniknutelní jako ocelové dveře trezoru.

Místo toho, aby zamířili k hlavním terminálům, kde se tísnily davy, auto projelo boční branou s označením „Pouze pro autorizované vozy“ a zastavilo před elegantní, diskrétní budovou s nápisem General Aviation Terminal. Byla to budova pro ty, kteří si mohli dovolit opustit svět beze svědků.

Uvnitř nebyla žádná fronta, žádný hluk, jen tichá, kobercem pokrytá recepce, kde za pultem seděl jediný úředník. Odbavení bylo okamžité a bez otazníků. Martinova tvář byla pravděpodobně jediným identifikačním prvkem, který potřebovali.

Prošli přímo na letištní ranvej, kde na ně čekal štíhlý, bílý tryskáč Gulfstream G650 bez jakéhokoli civilního označení, kromě malé, subtilní vlajky USA na ocasní ploše. Jeho motory už běžely, což symbolizovalo absolutní spěch a prioritní status. Martin měl pocit, že je součástí scény z válečného filmu.

Let byl podivně hladký, téměř neznatelný – tiché, rychlé putování přes Atlantik, které mu dalo dostatek času na reflexi. Namísto stewardů byla v kabině pouze chladnička plná jídla a nápojů a satelitní telefon. Žádný lidský servis, žádné otázky. Maximální diskrétnost.

Martin se snažil spát, ale jeho mysl byla příliš rozjitřená. Co od něj vlastně chtějí? Jde jen o simulace, nebo o něco mnohem hlubšího, než si umí představit? Co když je to past? Možná chtějí jeho myšlenky jen neutralizovat, zabránit tomu, aby se dostaly k nepřátelským mocnostem. Tato nejistota ho držela v neustálém napětí.

Přistáli uprostřed pouštního slunce, na základně Kirtland v Novém Mexiku, hned vedle hlavního areálu proslulých Sandia National Laboratories. Vzduch byl suchý, horký a prosycený pachem prachu, betonu a tryskového paliva. Byl to drsný, nekompromisní kontrast k vlhkému brněnskému podzimu.

Uvnitř strohého terminálu na něj čekal voják s tabletem. Nebyl v uniformě, ale jeho střih a držení těla prozrazovaly dlouholetý výcvik. Bez jediné zbytečné otázky, s mechanickou efektivitou, ho naložili do utilitního, neoznačeného vozu SUV.

Vůz projel několika branami a odvezl Martina do nedalekého uzavřeného komplexu budov, který vypadal jako secese z futuristického filmu – nízké, zemí vrůstající stavby z masivního betonu a temné oceli. Komplex byl obehnán několika ploty s ostnatým drátem, elektronickými čidly a desítkami kamer, které na Martina hleděly jako neúplatní strážci.

Ubytovali ho v malém, ale sterilně čistém bytě na vědeckém kampusu. Bylo to minimalistické, ale funkční. Okna měla speciální, neprůhledná skla, která propouštěla světlo, ale ne pohled ven – v podstatě mu bránila v orientaci. V lednici bylo jídlo na tři dny, na stole ležel harmonogram a provozní řád. Žádné televize, žádný internet kromě zabezpečeného interního terminálu. Žádný jiný osobní kontakt ani rozhovor.

Martin se cítil jako vězeň, jehož jediná hodnota spočívá v jeho mozku.

Druhý den ráno přesně v 7:30 se ho u dveří ujal mladý, ostře vyhlížející asistent. V ruce svíral tablet s jeho portrétem a složkou.

„Dobré ráno, pane Kováři. Jmenuji se Eric. Doprovodím vás na váš první briefing.“ Eric mluvil dokonalou, roboticky tichou angličtinou.

Prošli sérií checkpointů, kde Eric pokaždé přiložil identifikační kartu a nechal se oskenovat – sken sítnice, otisky prstů, hlasová verifikace. Atmosféra byla stroze profesionální, až militaristická. Žádný úsměv, žádný small talk. I ticho mělo v tomto komplexu svůj řád.

Konečně vešli do malé, silně klimatizované místnosti s podsvíceným stolem uprostřed. Vzduch byl tak chladný, že Martinovi okamžitě naskočila husí kůže. U stolu již seděli dva lidé.

První byla drobná žena asijského původu, s přísným držením těla a brýlemi v rohovém obroučku, které skrývaly její oči. Její pohled by provrtal i diamant. Vypadala spíše jako profesorka, která nezná odpočinek.

„Dr. Arisaka,“ představila se stroze, bez podání ruky. „Teoretická fyzika. Vedu zde oddělení fundamentálních interakcí.“ Její titul v Martinově uších zazněl jako ortel.

Druhý byl muž kolem padesátky, s unavenýma očima vědce, který viděl příliš mnoho. Měl na sobě vojenskou uniformu bez výložek, což bylo samo o sobě varování – jeho hodnost byla zjevně příliš vysoká, než aby byla vystavována na odiv.

„Plukovník Briggs,“ řekl chraplavým hlasem, který zněl jako štěrk. „Vaše… spojka k realitě. Zodpovídám za to, že váš výzkum zůstane v těchto zdech.“

Dr. Arisaka na Martina pohlédla přes brýle, přičemž v jejím tónu zazněla ostrá, chladná inteligence.

„Takže vy jste ten ‚intuitivní génius‘, který nám má pomoci ohnout realitu,“ pronesla s lehkým, ale zřetelným sarkasmem. „Vaše úvaha o nulovém vesmíru je… roztomilá. Naivní, ale roztomilá. Stephen Hawking by se pobavil. My se zde ale zabýváme matematikou, nikoli filozofickými hádankami nad cigaretou.“

Plukovník Briggs se nenápadně usmál do svého notesu, přičemž jeho úsměv byl suchý a rychlý jako záblesk.

„Vaším úkolem,“ pokračovala Dr. Arisaka, aniž by Martinovi nabídla šanci se bránit nebo vysvětlovat, „bude naprogramovat simulace na základě našich rovnic. Konkrétně modelovat chování hypotetického pole se zápornou energetickou hustotou v okolí Z Machine. Nic víc, nic míň. Rozumíme si? Nejste zde od toho, abyste vymýšlel teorie. Jste zde od toho, abyste kódoval.“

Martin polkl. Jeho hrdlo bylo náhle suché, navzdory chladu. Cítil se jako školák, kterého právě poslali do kouta. Jeho velký objev, jeho myšlenka, která přivolala tři velvyslanectví a tryskáč, byla tady, v srdci skutečné vědy a vojenského výzkumu, sražena na úroveň „roztomilé“ naivity. Byla to ta největší urážka, jaké se mu kdy dostalo.

Ale pak se podíval na Briggse, který ho sledoval svým unaveným, vševědoucím pohledem. A v tom pohledu nebyl sarkasmus. Bylo v něm varování. A možná i trošku souhlasu s Arisakinou taktikou. Briggsův pohled říkal: Jsi tady jen jako nástroj. Zůstaň ve své škatulce, a přežiješ.

V tu chvíli Martinovi došlo pravdivé důvod, proč jej sem dostali. Nebyl zde jako teoretický vědec – na ty měli Dr. Arisaku. Byl zde jako zdroj inspirace, jako divoká karta, která má rozhýbat zkostnatělé, akademické myšlení týmu, který je příliš zahleděný do vlastních rovnic. Byl to kreativec kódu, který mohl najít chybu v simulaci, jež unikla teoretikům. A možná, jen možná, také jako možný obětní beránek, pokud to celé selže a bude nutné najít viníka.

První den v Sandia se nesl ve znamení naprosté ponorky. A Martin pochopil, že jeho skutečný boj nezačne u psaní rovnic, ale u prolomení ledů – arogantní vědecké a chladné vojenské fasády – mezi ním a lidmi, kteří je psali. Jeho kód měl mluvit za něj. A musel být bezchybný.

Zeď z rovnic

Práce v Sandia nebyla jako programování her. Byla to služba v chrámu exaktní vědy, kde Martin byl pouhým novicem, který se neuměl modlit. Jeho nástrojem nebyla kreativita, ale poslušnost. Jako by byl degradován z architekta na zedníka. Dostal specifikace, matematické modely napsané v jazyce, kterému sotva rozuměl – jazyce kvantové teorie pole, obecné relativity a pokročilé geometrie – a úkol: převést je do kódu.

Jeho kancelář byla malá, ale vybavená nejvýkonnějšími stanicemi, jaké kdy viděl, přímo připojená k superpočítačům komplexu. Byl odříznut od světa, vtažen do nekonečné smyčky kódování a ponižování.

Dr. Arisaka byla neúprosná a její trpělivost tenká jako list papíru, a to i na molekulární úrovni. Její vysvětlení byla rychlá, přesná a pro Martina, který neznal hlubší teoretické základy, často naprosto nesrozumitelná.

„Kováři, ten tensorální rozklad není invariantní vůči této transformaci. Musíte aplikovat korekci na základě Casimirova efektu v nekomutativní geometrii. To je přece elementární! Proč jste použil kluznou transformaci třetího řádu?“ Hlas Dr. Arisaky byl bezchybný, bez intonace, čímž pouze zesiloval Martinovu frustraci.

Martin jen bezmocně krčil rameny, cítil, jak se mu do krku dere horko. V herním světě byl bohem. Tady byl hlupákem. „Já… já nevím, co to znamená.“

Dr. Arisaka zavřela oči a tiše si oddechla, jako by snášela fyzickou bolest, kterou jí způsobovala jeho prostá, upřímná neznalost. „Dobrá. Otevřete si poznámky z přednášek o kvantové teorii pole. Kapitola sedm. Od strany dvěstě čtyřicet. A nerušte mě, dokud to nepochopíte.“ Byl to příkaz a ortel zároveň. Martin byl odsunut do studijního kouta.

Noci trávil nad skripty, která pro něj Eric – ten chladný, robotický asistent – sháněl z hlubinné knihovny komplexu. Byly to svazky plné podivných symbolů, ne jen řecké alfabety, ale i složitých operátorů, které vytvářely dojem, že čte zaklínadla. Byl to boj. Každá rovnice byla jako cizí pevnost, kterou musel dobýt.

Cítil se naprosto nepatrný, podivín, který se zatoulal do ligy, ve které neměl co dělat. Byl to programátor simulací, který najednou musel simulovat samotné hranice poznání. Přesto jeho tvrdohlavost a posedlost perfekcionismem mu nedovolila vzdát se.

Plukovník Briggs ho občas potkal na chodbě, jak Martin mířil s očima zarudlýma únavou zpět do svého ubytovacího bloku. Briggsův pohled říkal vše: „No vidíte, co jsem čekal. Vaše intuice je dobrá leda tak na hry.“ Toto tiché odsuzování bylo pro Martina palivem.

Martin byl sice pomalý v pochopení teoretické fyziky, ale byl to především skvělý kodér. Když konečně, s vypětím všech sil a probojováním se přes stovky stran poznámek, pochopil, co po něm chtějí – tedy vytvořit ultra-stabilní, ale neuvěřitelně sofistikovaný model pro extrémní podmínky – dokázal to napsat elegantně a efektivně. Jeho kód byl čistý, komentovaný a optimalizovaný. Byl to jediný způsob, jak se mohl bránit Arisakině aroganci.

Po týdnech dřiny a ponížení se mu konečně podařilo sestavit simulaci, která měla modelovat podmínky v jádru zařízení Z Machine – masivního generátoru energie – v okamžiku, kdy do něj pustí maximum síly s cílem „vytvořit“ něco nového, co by mohlo mít onu zápornou energetickou hustotu.

Spustil ji s napětím, které ho téměř fyzicky bolelo. Byl to nejtěžší kód, jaký kdy napsal. Na obrazovce se objevila komplexní vizualizace: virtuální model komory, kde se střetávaly nesmírné síly, kde se zakřivoval časoprostor podle Einsteinových rovnic, které mu tak trpce vtloukala do hlavy Dr. Arisaka.

A pak se to stalo. Poprvé.

Simulace proběhla. Těch několik sekund se zdálo jako věčnost. Grafy se vykreslily. A výsledek byl:

0.000000

„Nic,“ oznámil Martin ochraptěle. Zklamání bylo tak velké, že ani necítil únavu. „Neutrální vakuum. Žádná fluktuace, žádná anomálie. Kód proběhl čistě, ale bez výsledku.“

Dr. Arisaka, která přesně v ten okamžik, s chladnou přesností, vešla do místnosti, se podívala na obrazovku. „Překvapení,“ řekla bez jediného záchvěvu emoce. „Standardní výsledek. Zkuste to znovu. Upravte okrajové podmínky podle návodu 3-B. A buďte přesnější s časovou diskretizací. Nepotřebujeme odhad. Potřebujeme pravdu.“

Martin to zkusil. Znovu a znovu. Někdy simulace proběhla a zase ukázala nic. Častěji však končila náhle a drsně, s digitálními křečemi, které by u herního enginu znamenaly totální kolaps.

RUNTIME ERROR: DIVISION BY ZERO.

SIMULATION FAILED. CRITICAL INSTABILITY.

Červená chybová hláška se stala jeho noční můrou. Byla to matematická zeď, do které narážel. Simulace narazila na singularitu, bod, kde fyzikální zákony v jeho modelu přestávaly platit. Bylo to, jako by se realita sama bránila proti myšlence záporné energetické hustoty.

Týden střídal týden. Martinovo sebevědomí klesalo s každým dalším CRITICAL INSTABILITY.

„Proč to pořád padá?“ zeptal se jednoho dne frustrovaně, když mu Dr. Arisaka opět vrátila kód s poznámkami červeným písmem – nešlo o chyby v syntaxi, ale o teoretické chyby.

„Protože, pane Kováři,“ odpověděla s ledovým klidem, opírající se o Martinovu židli, „se snažíte napodobit stav, který by – pokud by byl možný – byl sám o sobě nestabilní. Snažíte se vytvořit matematický model něčeho, co by okamžitě přestalo existovat, nebo by způsobilo kolaps lokální reality. Váš kód nepadá. On naráží na logické paradoxy. Je to jako chtít dělit nulou. Není to chyba programu. Je to chyba v zadání.”

Martin zíral na obrazovku, na tu nenáviděnou chybovou zprávu. Dělení nulou. Zvedl hlavu a podíval se na ni. Byla to ta nejhlubší, nejstrašidelnější myšlenka. Dělení nulou. To není neznámá. To je Nekonečno.

A najednou mu to cvaklo. Ta chyba nebyla selháním jeho kódu. Byla to odpověď.

Ta singularita, ten bod, kde matematika selhává, kde se rovnice rozpadají na nekonečné množství a nulu, nebyl konec cesty. Byl to cíl.

Opatrně, téměř šeptem, se zeptal: „A co když… ta chyba není chyba? Co když je to vlastně správný výsledek? Co když to ‚dělení nulou‘ není selhání matematiky, ale popis… vzniku něčeho nového? Z ničeho? Stejně jako na začátku vesmíru, kde se zákony zhroutily a vzniklo Nekonečno z Nuly?“

Dr. Arisaka, která se chystala odejít, ztuhla. Její drobné tělo se napnulo. Odvrátila zrak od obrazovky a poprvé se na Martina podívala, aniž by v jejím pohledu byl výhradně sarkasmus nebo opovržení. Byl v něm náznak něčeho jiného: hluboké, neradostné zamyšlení.

„To,“ řekla pomalu a tiše, její obvyklá sebedůvěra byla pryč, „by byl problém zcela jiného řádu. To by znamenalo, že nehledáme novou částici. To by znamenalo, že se pokoušíme o… matrici stvoření.“ Její hlas se zlomil při posledním slově.

V tu chvíli se dveře otevřely a vešel plukovník Briggs. Jeho krok byl tichý, ale jeho přítomnost okamžitě zaplnila místnost.

„Pokrok?“ zeptal se rutinně, bez očekávání.

Dr. Arisaka i Martin se na sebe podívali. V místnosti viselo ticho, husté jako olovo, ticho, které předchází rozhodnutí o osudu. Martin poprvé viděl strach v jejích očích.

„Zatím jen… standardní komplikace,“ řekla Dr. Arisaka hladce, ale Martin zachytil téměř neznatelný třes v jejím hlase. Bylo to lhaní, které bylo stejně precizní jako její rovnice.

Briggs je chvíli pozoroval, analyzoval jejich napětí. Martin cítil, jak se mu potí dlaně. Plukovník se však na nic neptal – znal protokoly a věděl, že pokud by šlo o něco skutečně průlomového, dozví se to později, v přísnější místnosti. Přikývl a beze slova odešel.

Až když se dveře zavřely, otočila se Arisaka zpět k Martinovi. Její výraz byl neproniknutelný.

„O této vaši… interpretaci se nikde nezmíníte.“ Její tón už nebyl sarkastický. Byl smrtící. „Rozumíme si? To není hypotéza. To je riziko. Tohle není teorie, Kováři. Tohle je existence.“

Martin jen kývl. Právě prolomil zeď. A zjistil, že za ní číhá něco mnohem většího a děsivějšího, než čekal. Simulace nepadaly. Ony protestovaly. Jeho úkol se právě změnil: z kodéra na hlídače brány.

Hranice vakua

Martin seděl v klimatizovaném podzemí Sandia, upřeně hleděl na graf, který mu počítač právě vyplivl. Byla to opět ta nenáviděná červená čára – singularita, dělení nulou. Nedávalo to smysl. Jeho kód byl perfektní, rovnice od Arisaky bezchybné. A přesto se realita vzpírala.

„Proč to pořád padá na té samé hranici?“ zeptal se, aniž by odtrhl oči od monitoru.

Dr. Arisaka, která právě kontrolovala data z přístrojů napojených na Z Machine, se otočila. Její výraz nebyl už tak stroze odmítavý jako na začátku. Byl to spíš výraz soustředěné únavy.

„Protože, pane Kováři,“ řekla a odložila tablet, „se pokoušíte o něco, co příroda vehementně odmítá. Snažíte se vytvořit stabilní konfiguraci, která by byla… no, nepřirozená.“

Přistoupila k jeho pracovní stanici a ukázala na rovnici popisující počáteční stav vakua v jejich modelu.

„Vytvoření částic z ‚ničeho‘ není zcela nemožné. Je to teoreticky možné. Ale jen na extrémně krátkou dobu a za cenu obrovských energetických nákladů. Existují dva známé mechanismy.“

Na tabuli vedle nich rychle načrtla dva diagramy.

„Zaprvé, Schwingerův efekt. Extrémně silné elektrické pole, řádově deset na osmnáctou voltů na metr, dokáže doslova ‚roztrhnout‘ vakuum. Vytvoří se pár částice-antičástice, například elektron a pozitron. Je to přímá, brutální přeměna energie pole na hmotu. My se tu snažíme něco podobného, ale s gravitačním polem a s cílem vytvořit něco mnohem exotičtějšího.“

Přidala druhý diagram.

„Zadruhé, Hawkingovo záření. U černé díry může obrovská gravitace zachytit jeden z virtuálních párů, které neustále vznikají a zanikají v kvantovém vakuu. Jedna částice padne do díry, druhá unikne. Černá díra se tak vlastně ‚vypařuje‘. My se nesnažíme o černou díru, ale náš experiment se pokouší napodobit tu intenzitu, s jakou gravitační pole manipuluje s realitou samotnou.“

Martin přikývl, ale jeho mysl uvízla jinde. U té nuly.„Pořád mi vrtá hlavou ta nula,“ řekl pomalu. „Jak vlastně chápeme fyziku? Všechno máme definované základními jednotkami. Hmotnost. Teplota. Velikost.“Ukázal na svůj model. „Tady se snažíme vytvořit něco z vakua. Ale co je to vlastně vakuum? Má velikost? Asi ano, když ho chceme ‚roztrhnout‘. Má teplotu?“

Dr. Arisaka se na něj zadívala se zájmem. „Pokračujte.“

„No… aby to bylo opravdu nic, absolutní nula,“ pokusil se Martin formulovat svou nejasnou představu, „muselo by to mít teplotu nula kelvinů. A nesmí na to působit nic. Žádné elektromagnetické vlny, žádné gravitační vlny, žádné kvantové fluktuace. Ale takové vakuum…“ zarazil se, „…neexistuje. Podle kvantové teorie pole je i to nejprázdnější vakuum plné virtuálních párů, které vznikají a zanikají. Je to pěnící, živý oceán. My se nesnažíme vytvořit hmotu z ničeho. My se snažíme ukrást ji z toho oceánu. A ten oceán se brání. Ta chyba ‚dělení nulou‘… není to náhodou právě ten okamžik, kdy se nám to podaří? Kdy ukradneme víc, než je dovoleno? Kdy vytvoříme trhlinu?“

Byl to ten samý nápad, který naznačil předtím, ale tentokrát ho podložil konkrétnější úvahou. Cítil, že je na stopě.

Dr. Arisaka chvíli mlčela. Pak se zhluboka nadechla.„Pojďte se mnou,“ řekla a vyvedla ho z místnosti do malé konferenční místnosti s bílými tabulemi. Zavřela za sebou dveře.

„Váš postřeh není hloupý,“ začala, „ale je naivní. Ano, teoreticky máte pravdu. Ale prakticky…“ Zvedla fix a na tabuli napsala obrovské číslo – odhad energie potřebné k vytvoření stabilního pole s dostatečnou silou na „lovení“ tak exotických párů, jaké potřebují.„Abychom dosáhli stavu, který popisujete – dostatečně ‚klidného‘ a izolovaného vakua, které by pak bylo možné takto radikálně excitovat – potřebovali bychom energii srovnatelnou s… no, s energií několika supernov soustředěnou do bodu velikosti protonu. A i pak by výsledný stav trval pravděpodobně jen Planckův čas. Deset na mínus třiačtyřicet sekundy.“

Otočila se k němu. V jejích očích nebylo opovržení. Byl v nich téměř soucit.„Zklamu vás, Martine. Takového stavu neumíme dosáhnout. Nikdo na Zemi, ani v tomto století, možná ani v příštím. Naše Z Machine je jen dětská hračka proti tomu, co by bylo potřeba. A i kdybychom tu energii měli, nemáme materiály, které by to udržely. Natož abychom něco ‚izolovali‘. To, co děláme zde, jsou jen… náznaky. Stíny skutečných rovnic. Hrajeme si na břehu oceánu a občas se nám podaří chytit pár molekul vody, zatímco skutečný příboj je mimo náš dosah.“

Martin seděl a díval se na to obrovské číslo na tabuli. Cítil, jak se jeho velkolepá vize, jeho „objev“, rozplývá v prachu neúprosné reality. Byl to jen sen. Krásný, elegantní, ale nemožný.

A v tu chvíli si uvědomil pravý důvod, proč ho sem dostali. Nebyl tam proto, že by věřili, že to dokáže. Byli tam proto, že doufali, že jeho naivita a odvaha myslet mimo krabici najde nějakou skulinu, nějakou cestu, kterou jejich zkostnatělé mysli přehlédly. A teď, když jim tuto skulinu nenabídl, jeho užitečnost pro ně skončila.

Ticho v místnosti přerušil tichý signál z Arisakina náramku. Podívala se na něj a pak na Martina.„Máme nová data z komory. Zkusíme to znovu. S vašimi upravenými okrajovými podmínkami.“Její tón byl najednou neutrální, profesionální. Rozhovor byl u konce.

Za ním na monitoru kolem středu pomalu rotovaly dvě skupiny úlomků, která se od sebe pomalu vzdalovaly a rozpínaly. Bylo to tiché připomenutí, že i chaos se může stát strukturou, že i z ničeho se rodí dvě protikladné skutečnosti.

Když odcházeli, Martin věděl jednu věc: I když je to nemožné, on je jediný v celém tom komplexu, kdo v tu nemožnost stále věří. A to ho mohlo učinit nebezpečným. Nebo cenným. Ještě nevěděl, které z toho.

Dědictví nuly

Park byl ponořený do nočního ticha.  Vysoké stromy, pravděpodobně geneticky upravené, se skláněly nad cestičkami a jejich koruny šuměly jen občas, když se zvedl slabý, konstantní vítr od řeky. Lampy podél chodníků vrhaly žlutavé ostrůvky světla, ale dál od nich byla tma hustá a klidná. Nacházeli se na východním pobřeží Spojených států, v blízkosti moderního kosmického přístavu, a vzduch voněl trávou, vlhkostí a něčím vzdáleně slaným, co sem přinášel Atlantik.

Marty Smith seděl na lavičce uprostřed parku. Ruce měl volně položené na kolenou. Bylo mu devětadvacet Dlouho jen naslouchal nočním zvukům – cyklickému cvrlikání geneticky optimalizovaného hmyzu, vzdálenému štěkotu psa (vzácnému zvukomému artefaktu) a tlumenému hučení města, které nikdy nespalo.

Ale jeho pohled mířil výš, k obloze.

Nad hlavou se třpytily hvězdy, ostré a jasné, bez smogu a optického rušení, jako by byly blíž než obvykle. A mezi nimi, sotva viditelný, ukrytý ve stínu Země, jako utajený špionážní satelit, se vznášel tmavý obrys – Newton. Na první pohled to byla jen nenápadná jiskra, která neodrážela slunce. Ale Marty věděl, kam se dívat. A věděl, že tam nahoře čeká monstrum z kovu a magnetických polí, obrovský toroidní prstenec spící v tichu kosmu. Byl to největší a nejdražší vědecký projekt v historii lidstva, ukrytý před geostacionárním odpadem a orbitálními šroty.

Zůstal na lavičce dlouho, jako by chtěl do sebe nasát co nejvíc klidu před cestou. Do odletu zbývalo několik dní. Raketoplány, tiché a efektivní, startovaly pravidelně, a jeden z nich měl zanedlouho nést i jeho.

Marty zavřel oči a na okamžik si představil, jaké to bude, až se k Newtonu přiblíží. Žádná romantická hvězda. Jen chladný stroj čekající na probuzení, masivní struktura, která obepínala Zemi jako gigantická, neviditelná koruna. A on – jeden z mála, kteří k tomu dostali klíč, a především genetické dědictví na to, aby pochopili jeho kód.

Marty nebyl nováček. Na MIT si vysloužil pověst génia, který dokázal spojit matematickou eleganci s neúnavnou, čistou intuicí – stejnou vlastností, kterou kdysi prokázal i jeho pradědeček. Jeho práce o nestabilitách kvantového vakua a jejich aplikaci na pole záporné hustoty kolovala mezi fyziky jako polomýtus – někteří ji považovali za teoreticky nepodloženou a předčasnou, jiní za absolutně průlomovou a jediný skutečný klíč k problému.

Teď už na tom nezáleželo. Dostal se mezi dvacítku vyvolených, nejlepších fyziků, inženýrů a programátorů planety, kteří měli na Newtonu spustit LHC-Ω (Large Hadron Collider – Omega), první urychlovač postavený přímo v kosmu, mimo rušivé vlivy Země a její magnetosféry. Newton byl navržen tak, aby dokázal vytvořit ty nejextrémnější, ty nulové podmínky, které jeho pradědeček popsal.

Na stole vedle ultratenkého tabletu, který měl v sobě veškeré Martinovy výpočty a simulace, ležel předmět, který tam nezapadal. Papírový zápisník, ošoupaný a zažloutlý, s razítkem „Sandia National Laboratories, 2025“. Vypadal jako rekvizita ze starých časů, jako artefakt uložený omylem do sterilní místnosti budoucnosti. Marty na něj pohlédl s tichou úctou, kterou by vědci z 22. století jen stěží pochopili.

Komunikátor pípl. Bylo to tiché, diskrétní upozornění na jeho implantované rozhraní.

Zpráva od Dr. Ireny Petrovové, vedoucí projektu Newton: „Marty, briefing za třicet minut v hangáru sedm. Přiletěl i zástupce Rady pro kosmická rizika. Budou se tě ptát na některé souvislosti. Připrav se.“

Samozřejmě věděl, co tím myslela. Že nepůjde jen o jeho bezchybné výsledky nebo elegantní rovnice. Půjde o dědictví, které si s sebou nesl. Dědictví, které mu dávno určilo cestu – od chvíle, kdy se poprvé dotkl prachem pokrytého papíru.

Marty zvedl zápisník do ruky. Papír voněl starinou, zemitě a teple, a inkoust byl na některých místech rozpíjený, jako by se jeho původní autor potil nad každou rovnicí, bojoval s každou singularitou.

A na obálce, pod razítkem Sandie, stálo jméno, které mělo v jeho rodině zvláštní, až mystické místo: Martin Kovář.

Pradědeček, programátor, outsider, vizionář, který byl umlčen a využit. Muž, který kdysi dávno zapisoval své sny o hmotě se zápornou hmotností a pojmenoval ji „Erebos“, podle řeckého boha temnoty a stínu, který se zrodil z prvotního Chaosu. Pro většinu vědců své doby to byly výplody unavené mysli, blouznění, které spadalo spíše do metafyziky než do fyziky.

Pro Martyho však představovaly něco víc – šifru, mapu, klíč. Od dětství těm zápisníkům naslouchal, listoval jimi, znovu a znovu hledal skrytý význam v těch Děleních nulou. Cítil se jako archeolog, který rozluštil starou hádanku, zatímco moderní věda ji považovala za bezcenný vzkaz.

A teď, o celé století později, seděl v parku vedle kosmodromu a chystal se vznést k Newtonu, k monstróznímu toroidu spícímu nad atmosférou, aby poprvé v dějinách zkusil tu mapu přečíst doopravdy.

Úkolem mise nebylo jen měřit, zapisovat či porovnávat čísla. Šlo o cosi neslýchaného, co se skrývalo pod chladným vědeckým žargonem: prakticky ověřit možnost vzniku hmoty se zápornou hmotností. Z nuly. Z ničeho.

Co to vlastně znamenalo? Že by lidstvo stálo na prahu nalezení staletí hledaného kamene mudrců? Prahmoty, prima materia? Nebo snad jen klepalo na bránu k nehmotné superbytosti, která až dosud spala v samotných základech reality a udržovala vesmír v chladné rovnováze?

Marty se přistihl, že jeho mysl sklouzává od rovnic k otázkám, na něž fyzika neměla odpověď.

Pokud se hmota zrodí z nicoty, co to vypovídá o smyslu vesmíru? O hranicích bytí? Nebude takový čin jen aktem hybris, rouháním proti tichému řádu kosmu, proti samotné Nule? A pokud se podaří, kdo ponese odpovědnost za to, že se člověk dotkl základních kamenů skutečnosti, že se vloupal do matrice stvoření? Bude Dr. Petrovová, nebo on, Marty, který tuto prastarou myšlenku převedl do moderního kódu?

Na kolenou mu ležel zápisník a vedle něj, opřený o kámen, malý portrét muže s pronikavýma, unavenýma očima. Martin Kovář na něj hleděl tiše, s výrazem, který mohl být nadějí i varováním zároveň. Marty cítil, že s sebou nebere jen výpočty a sny, ale celé to staré, neklidné dědictví.

Nebyl jen fyzik. Věděl, že je dědicem. A že otázky, na něž hledá odpověď, se netýkají jen laboratoře, ale celé civilizace. S hlubokým nádechem, který vdechl vlhkost oceánu a prastarý pach papíru, se zvedl.

Právě včas. Nastal čas jít do brífingové místnosti a předstírat, že jeho práce je jen o kódování, ne o znovuotevření nulového vesmíru.

Odlet

Marty Smith vešel do prosklené brífingové místnosti v hangáru sedm. Atmosféra nebyla slavnostní ani nervózní, ale spíše tísnivě racionální. Projekt Newton byl v této fázi natolik drahý a schválený na tak vysoké úrovni, že jakékoliv emocionální výkyvy byly považovány za bezpečnostní riziko.

Dr. Irena Petrovová, se slovensky chladnou elegancí a bezchybným inženýrským úsudkem, řídila setkání. U stolu s ní seděl Dr. Aaron Kline, zástupce Rady pro kosmická rizika. Kline nebyl vědec; byl to právník a filozof se specializací na existenční rizika. Jeho práce spočívala v tom, že se ptal na Proč a ne na Jak.

„Marty, posaďte se,“ vyzvala ho Petrovová. „Pan Kline zde je, aby mu bylo doloženo, že jsme dodrželi veškeré postupy, zejména ty, které se týkají konečného zabezpečení dat a protokolu NULY.“

Kline, muž s unaveným, ale bystrým pohledem, nekladl otázky o teoriích. „Pane Smithi, váš kód je finální a auditován, rozumíme. Zajímá mě jen jedna věc. Protokol Erebos-Sigma. Je vaše osobní rozhraní připraveno k okamžitému zničení dat, pokud byste zaznamenal kvantovou entropickou reverzi přesahující limit stanovený na úrovni 1,05 e-37 J/K?“

Marty bez zaváhání odpověděl: „Ano, pane Kline. Rozhraní reaguje na reverzi automaticky a je vybaveno manuálním přepínačem. Kód se smaže ze všech záložních systémů na Newtonu i na Zemi. I kdybych selhal já, systém selže za mě. Všechna data o Erebosu budou... nulová."

Kline přikývl. „Dobře. Jak řekla Dr. Petrovová, mise je schválená, rizika akceptována. Jen si přeji, abyste pamatoval: vy nejste vědec, vy jste operátor. Jakmile se experiment spustí, není cesty zpět. Měření trvá 17 sekund. Buď v tom období zaznamenáme Erebos, nebo už ho nezaznamenáme nikdy. Věřte svému kódu, pane Smithi, nikoli svým instinktům. Děkuji.“

S tím se Kline zvedl a odešel. Žádné potřásání rukou, žádná srdečnost. Jen chladná akceptace nevyhnutelného rizika.

Noc v Kourou (Francouzská Guyana, domov evropského kosmodromu) byla těžká a voněla vlhkostí, jakoby se sama džungle nadechla a čekala na narušení svého klidu. Martin opustil brífing s pocitem, že všechna slova již byla vyčerpána.

Kráčel po úzké, osvětlené cestě k masivním hangárům. Všude slyšel vzdálený hukot generátorů – energie, která se pomalu shromažďovala. Všechno působilo až příliš klidně, jako předtucha. A přece věděl, že za několik hodin ho zvedne raketa vzhůru, k Newtonu – stanici, která na obloze čekala jako chladná hvězda, ukrytá ve stínu Země.

Uvnitř hangáru panovalo přítmí. Na plošinách kolem startovní rampy postávali technici, stroje byly přikryté plachtami, monitory svítily jen tlumeným, červeným světlem. Vzduch byl nasycen směsí oleje, chladicí kapaliny a ozónu – chemickou, ostrou vůní, která vždy předcházela odletu. Marty ucítil, jak se mu stáhlo hrdlo. Byla to vůně hranice, kterou už nelze vrátit zpět. Vůně vakua.

Posadil se na lavičku u stěny, přiléhající k velkému průzoru. Nad hlavou viděl temné, mračny pokryté nebe. A přesto věděl, že tam někde, neviditelná pro běžný zrak, obíhá Newton. Zatím spící monstrum, toroid připravený pohltit miliardy elektronvoltů a zkusit z nich vyloudit něco, co nepatří do našeho světa.

Mise byla jasná, ale v její prostotě se skrývala děsivost: prakticky ověřit možnost vzniku hmoty se zápornou hmotností. Z nuly. Z ničeho. Nebo, jak říkali někteří, „zkusit oslovit vakuum a zeptat se, zda nechce odpovědět“. Byla to otázka, která ho pronásledovala celé dětství – je prázdnota skutečně prázdná? Nebo je to jen tenká záclona před něčím daleko podivnějším a hlubším?

Myšlenka byla stará jako alchymie. Kámen mudrců, prahmota, prima materia… a pro ty nejodvážnější i představa, že hmota s mínusovým znaménkem je nehmotná superbytost, která se jen čeká probudit. Marty si nikdy netroufl říct to nahlas, ale pokaždé, když studoval pradědečkovy zápisky, měl pocit, že tam někde, v těch rovných a zakřivených čarách, je šifra k něčemu, co přesahuje samotnou fyziku. K něčemu, co se skrývá pod zákonem zachování energie – protože koneckonců, pokud se vše sečte do nuly, nic nebylo porušeno.

„Smithi,“ ozval se za ním hlas Dr. Petrovové. Byl ostrý, ale nyní i s náznakem lidské účasti. Otočil se. Doktorka Petrovová stála u dveří, složku v ruce. „Je čas. Loď čeká.“

Marty vstal. Přitiskl k hrudi starý zápisník, jehož desky byly už dávno ošoupané doteky několika generací. Nejen jeho dědečka – i jeho samotného. A pak udělal krok vpřed, ke dveřím, za nimiž čekalo jeho předurčení.

Cesta k rampě nevedla přímo. Nejprve jej odvedli do malé, jasně osvětlené místnosti, kde čekal tým lékařů. Rychlá prohlídka – krevní tlak, tep, reakce zorniček, poslední dotazy na zdravotní stav. Všechno probíhalo rutinně, mechanicky, ale Marty cítil, že v očích lékařů se mísí profesionální odstup se střípky obav. Věděli, že je to jednosměrná cesta, alespoň co se týče lidských zkušeností.

Potom přišel čas na skafandr. Technik mu podával jednotlivé části – vrstvenou kombinézu, helmu s polarizovaným hledím, rukavice, boty. Všechno do sebe zapadalo s přesností strojního dílu, ale na jeho těle to působilo jako těžký, dusivý obal, odřezávající ho od bezprostředního světa. Uzavření posledního spoje zaznělo jako klapnutí zámku.

„Tlak drží. O2 v normě. Komunikace čistá,“ ozval se hlas jednoho z techniků. Marty kývl, pohyb už omezený pevnými spoji a pneumatickými klouby. Ještě naposledy přejel prsty po kapse, kde měl schovaný zápisník – malý, křehký kus papíru v obrovském světě kovu a vakua. Byla to jeho kotva k pradědečkově pravdě.

A teprve potom ho vyvedli z prohlídkové místnosti na plošinu, odkud bylo vidět raketu v celé její výšce.

Na startovní rampě se otevřela nákladová klapka rakety Artemis VII. Byla to štíhlá stříbrná jehla, zrozená z moderní techniky, ale stále poslušná základnímu zákonu ohně a tahu. Žádný orbitální výtah, žádná poetická elegance – jen dunění motorů a vzduch trhaný silou, která se vždy musela vykoupit riskem.

Cesta k lodi byla lemována světly. Kontrola průkazů, biometrické skeny, bezpečnostní otázky. Každý krok byl provázen hlasem v interkomu: „Identita ověřena… přístup povolen.“ Všude kolem se pohybovali lidé v uniformách, někteří s vážností vojáků, jiní se skrytým obdivem v očích. Nikdo netleskal, nikdo nehovořil o hrdinství – a přece se ve vzduchu vznášelo cosi slavnostního, jako kdyby každý věděl, že je svědkem začátku nové éry, ať už je jakákoli.

Uvnitř kabiny bylo chladno. Kontrolky se rozsvěcovaly jedna po druhé a panel pilotů se zaleskl zelení. Technik mu připnul popruhy a mechanicky odříkával seznam kontrol: „Kyslíkové zásoby – zelená. Tlaky v systému – zelená. Gyroskopy – zelená.“ Rytmus toho hlasu připomínal liturgii, úvod k obřadu, jehož smysl přesahoval přítomné.

Marty si připoutal popruhy a na okamžik zavřel oči. V duchu viděl pradědečkův portrét, jeho unavené, ale pronikavé oči. Neboj se té nuly, Marty. V té nule je všechno.

Hlas odpočítávání zněl mechanicky, téměř lhostejně. „T-minus 20… 19… 18…“ Každé číslo bylo krokem k neodvolatelnosti.

Kabina se otřásla, do hrudi mu vstoupila první vlna vibrujícího dunění. Všechno kolem něj se chvělo – tělo, sedadlo, popruhy, dokonce i jeho dech. Vše, co kdy znal, se svíralo do jednoho okamžiku.

„3… 2… 1… Ignition.“

„Nula,“ pronesl Marty s úsměvem, který nikdo v kabině neviděl. „Všechno začíná od nuly.“

Loď se zachvěla, svět se změnil v otřes a hukot, G-síla ho tlačila do sedadla, rozostřila mu zrak. Všechno, co zbylo, byla síla a Martin Smith letěl vzhůru, od Země pryč, k Newtonu, k experimentu, který mohl být triumfem – nebo začátkem konce. Začátkem konce starých zákonů.

Ve stínu Země

Obrovský prstenec LHC-Ω, vinoucí se jako svítící had v černotě kosmu, byl ukrytý v chladném závoji zemského stínu. Tato strategická pozice, známá jako L2 Lagrangeův bod Země-Měsíc, ale stíněná Zemí proti slunci, nebyla náhodná – pouze zde, v permanentním chladu a temnotě, daleko od slunečního žáru a jeho rušivých částic, bylo možné udržet obří supravodivé magnety při teplotě −271∘C, pouhých dva stupně nad absolutní nulou.

Tento extrémní chlad je činil odporu prostými, což bylo nutné pro vytvoření magnetického pole o síle 12 Tesla – milionkrát silnějšího než magnetické pole Země. Tato neuvěřitelná síla byla klíčem k udržení a urychlení svazků částic na hranici světelných rychlostí. A právě tam, v tichém soumraku, se rodila nová éra fyziky, poháněná starou, utajenou myšlenkou.

Marty se vznášel v kajutě orbitální stanice Newton, která tvořila malý, obytný modul připojený k obřímu prstenci urychlovače. Připoutaný elastickým popruhem sledoval Zemi, rozlitou v modrobílých vírech pod sebou. Zlatý lem atmosféry ho okouzloval stejně jako první pohled do teleskopu kdysi dávno na školním dvoře. Ale teď byl tady, součástí něčeho, co se vymykalo dosavadnímu měřítku. Věděl, že dnes začíná práce, která mohla změnit všechno, a kterou jeho pradědeček před sto lety pouze kódoval.

Na Newtonu s ním pracovalo dalších sedm vědců. Byl to tým složený z odborníků z různých koutů světa, ale bezpochyby řízený a financovaný Spojenými státy, které měly od začátku rozhodující slovo. Nikdo o tom nahlas nemluvil – ani nemuseli. Už samotná existence urychlovače, chlazeného za hranicí možného, představovala mocenský triumf. Technologie, energie, znalosti – všechno to poskytovalo strategickou výhodu.

Velitel týmu, Dr. Michael Harris, Američan, měl v sobě něco z generála i z vizionáře. Jeho hlas zněl pevným tónem, kterému se neodporovalo. Dr. Emily Carterová, stejně stará jako Marty, byla specialistka na kryogeniku a každým gestem vyzařovala energii, která kontrastovala s ledovým chladem jejích oborových grafů. Její pohled měl zvláštní hloubku – a Marty si uvědomil, že pokaždé, když se na něj zadívala, svět kolem něj na okamžik ztrácel ostrost. Dr. Robert Mitchell, robustní technik přes magnetické systémy, neustále vrhal ironické poznámky, které udržovaly napětí na uzdě, ale skrývaly obavy z katastrofických poruch.

Vědecké jádro doplňovala Dr. Helena Möllerová, Němka tvrdohlavá a neústupná, která si potrpěla na přesnost do posledního desetinného místa. Dr. Mei-Ling Zhou, drobná a disciplinovaná Číňanka, byla zosobněním řádu; nikdy neudělala chybu, a pokud ano, okamžitě ji napravila. Dr. Samuel Okoye z Nigérie se staral o energetiku a stabilitu, jeho hlasitý smích dokázal rozptýlit i tu nejchmurnější debatu. A pak tu byl profesor Yoshiro Tanaka, Japonec, který mluvil málo, ale každé jeho slovo, pronesené tichým, hlubokým tónem, znělo jako rozsudek.

První spuštění přineslo jen frustraci. Tým strávil týdny neustálým laděním.

„Magnetické pole je nestabilní,“ oznámil Mitchell, když křivky na monitoru ukazovaly nebezpečné oscilace Lorentzovy síly, která ohrožovala integritu svazku. Cívky se chvěly, jako by jim vesmír říkal, ať se uklidní.

Emily hlásila nerovnoměrné tepelné ztráty v kryostatických modulech, které narušovaly supravodivost. Helena trvala na tom, že mikrogravitační perturbace a gravitační šumy od Země kazí měření a vyžadují rekalibraci. Marty se přehraboval v kvantových kalibračních algoritmech, které se chovaly jako divoké zvíře, a hledal skulinu. Marně. Jeho pradědečkův kód selhával ve fyzické realitě.

Mitchell protočil oči a zamumlal do mikrofonu, aby odlehčil atmosféru: „Gravitace. Vždycky gravitace. Příště bychom to mohli zkusit postavit na Měsíci, tam si aspoň bude stěžovat méně.“ Jeho poznámku doprovodil široký úšklebek, který ale nikdo neopětoval – kromě Okoyeho.

Smích se rozléhal kovovým sálem, až se zdálo, že kmitá spolu s magnetickým polem. „Kdybychom to stavěli na Měsíci,“ přidal Okoye s veselým mrknutím, „stejně bys, Robbie, našel jinou výmluvu. Možná že ti vadí samotný vesmír, že se neřídí tvými pravidly.“

Mitchell zvedl ruce, jako by se vzdával, ale koutky úst mu cukly. „Možná jo. Možná mi vadí, že se snažíme nutit vesmír, aby hrál podle našich not.“

Na okamžik nastalo ticho, které bylo hlubší než vakuum venku. A pak profesor Tanaka tiše pronesl: „Možná je to spíš tak, že se učíme slyšet tu hudbu, která tu byla vždycky. Jen jsme k ní byli hluší.“ Slova visela ve vzduchu déle než datové grafy na monitorech. Naznačoval, že problém není v jejich technice, ale v jejich pochopení.

Další pokus narazil na problémy s ultravysokým vakuem (10−14 pascalů), které i tak narušovaly zbytkové ionty. Třetí přerušila solární erupce, jejíž vysoce energetické protony pronikly i několika vrstvami radiačních štítů. Na poradách v centrálním modulu létaly argumenty i poznámky. Mitchell si neodpustil jedovatý komentář, že staví nejdražší ohňostroj v dějinách, Mei-Ling mu ostře oponovala a Helena přidávala dlouhé série rovnic, které ostatní umlčely.

Čas se rozpouštěl ve sledu pokusů a oprav, ale pomalu, kousek po kousku, se začala objevovat malá vítězství. Chlazení se stabilizovalo, díky Emilyině nekonečné trpělivosti. Magnety se konečně sjednotily do stabilního pole. Kalibrační AI se naučila kompenzovat gravitační šum.

Marty zjistil, že jeho kódovací intuice mu byla víc k užitku než Arisaky tensorové rozklady. Zjistil, kde Arisakin model z roku 2025 selhával – na hranici interakce s kvantovým vakuem. Musel vytvořit dynamické jádro, které se učilo a adaptovalo.

Až jedné noci, kdy se Země pod nimi ponořila do stínu a na obzoru svítil jen tenký zlatý prsten, se to podařilo.

Na obrazovkách se rozvinuly dokonalé křivky – první stabilní svazek protonů o energii 250 TeV (teraelektronvoltů), který prošel celým prstencem bez jediné kolize se zbytkovým plynem. Linie byly čisté, přesné, jako kdyby hrály hudbu, kterou slyšel Tanaka.

Profesor Tanaka jen tiše pronesl: „Symfonie vesmíru.“

Marty to cítil taky. Vzduch v modulu se zdál být lehčí, napětí zmizelo. A když se zadíval na Emily, vyčerpanou, ale s očima rozsvícenýma jako u dítěte, které poprvé uvidí hvězdy, jejich pohledy se na okamžik setkaly.

A v tom okamžiku Marty pochopil, že i když tu jde o největší experiment v dějinách, na palubě Newtonu se rodí ještě něco jiného. Něco křehkého, co nemělo nic společného s fyzikou. Byla to společná víra v to, že jejich lidská snaha o pochopení, ať už je jakkoli arogantní, nakonec obstojí. A možná, že i ta nula mezi nimi se jednou naplní.

Zrození Erebosu

V řídicí komoře stanice Newton panovalo ticho tak hutné, že bylo slyšet šustění látky, když se někdo pohnul v sedačce. Na monitorech běžely poslední diagnostické sekvence. Teplota – absolutní minimum. Pole – stabilizovaná. Detektory – připravené. Nikdo nemluvil.

Všichni věděli, že bez dosažení absolutní nuly by to nešlo. Nešlo jen o chlazení, šlo o vymazání veškerého pohybu. Každý atom, každá částice musela být zkrocena, zpomalena, umlčena. Jen v naprostém tichu hmoty, při 0 K, mohlo vzniknout cosi tak neuchopitelného, jako je záporná hmotnost. Dostat se až sem znamenalo překonat všechny hranice dosavadní technologie. A teď, když teploměry konečně ukazovaly čistou nulu, vědci cítili, že stojí na pokraji propasti i zázraku.

„Zahajujeme,“ pronesl tiše Harris. Stiskl klávesu. A monstrum jménem LHC-Ω se probudilo.

V prstenci o délce stovek kilometrů se rozeběhla lavina protonů. Magnety zavrčely hluboko v konstrukci stanice a celý Newton se neznatelně zachvěl, jako by si uvědomil, co se právě chystá. Marty zadržel dech. Věděl, že od této chvíle už se nedívají do učebnic fyziky. Dívají se za ně.

„Svazek jeden stabilní… svazek dva stabilní,“ hlásila Emily. Její hlas byl klidný, ale Marty zahlédl, jak jí kolem očí hrají drobné vrásky napětí.

První srážka. Obrazovky vybuchly daty. Linie a křivky tančily jako šílené, algoritmy chrlily nesmyslné hodnoty. Chvíli to vypadalo, že experiment znovu selhal – že se opakuje nekonečná série chyb a oprav. Mitchell zaklel a udeřil pěstí do konzole.

„Počkejte,“ ozvala se Helena. „Podívejte se na energetické ztráty. To není šum.“

Na grafu se otevřela anomálie. Malá, ale neúprosná. Energie se ztrácela, mizela – a přitom nikam nemohla. Nebylo to ani záření, ani únik do vakua. Bylo to něco jiného. Něco, co teoreticky nemělo existovat.

Emily se sklonila blíž k displeji, oči jí zářily odrazem zelených a modrých linií. Vypadala jako dítě sledující ohňostroj – okouzlená, nevěřící, že se to opravdu stalo. Marty si všiml, že si mimoděk přiložila ruku k hrudi, jako by se bála, že srdce vyletí ven.

„To je ono,“ vydechla, spíš sama pro sebe než pro ostatní.

Marty chtěl něco říct – něco chytrého, důstojného, aby ten okamžik neztratil na vážnosti. Ale místo toho mu vyklouzlo: „Ještě pořád tomu říkáš jen data?“

Emily se na něj podívala a na rtech jí pohrával úsměv. „Ne. Teď už je to hudba.“

Mitchell si toho všiml a protáhl tvář. „No jo, romantici. Já tu vidím stovky hodin práce, co nám ještě zbývá.“ Ale jeho poznámka vyšuměla do ticha.

Tanaka přimhouřil oči a kývl, jako by to uznal. „Hudba. Symfonie vesmíru.“

A v tu chvíli se v sále poprvé ozval smích – nervózní, uvolněný, radostný. Bylo jasné, že ten okamžik patří nejen vědě, ale i jim samotným.

„Drží se to v pasti,“ pronesl Tanaka téměř šeptem, jako kdyby se bál, že hlasitý zvuk by tu křehkou věc mohl zničit.

Na hologramu před nimi se objevila mlhavá značka. Bublina, izolovaná v magnetické kleci. A uvnitř… nic. Prázdnota. A přece detektory hlásily přítomnost částic.

„Hmotnost… záporná,“ zašeptala Mei-Ling.

Všichni na okamžik oněměli. Bylo to jako slyšet první tlukot srdce dítěte, o kterém vám tvrdili, že se nikdy nenarodí.

„To nemůže být správně,“ zavrtěla hlavou Helena a už se skláněla k terminálu. Prsty jí klouzaly po klávesnici tak rychle, že připomínaly stroj. „Jeden z detektorů je mimo kalibraci. Ty hodnoty… nedávají smysl.“

„Smysl dávají,“ ozvala se klidně Mei-Ling, aniž by zvedla oči od své konzole. Její hlas byl vyrovnaný, tónem připomínal někoho, kdo se snaží uklidnit nejen ostatní, ale i sám sebe. „Senzor je v pořádku. Právě jsem spustila křížovou kontrolu. Tři nezávislé okruhy potvrzují stejnou odchylku.“

Helena zvedla hlavu, v očích tvrdost a neochota přijmout, že se mýlí. „Pak nám selhal algoritmus. Nebo chyba v datech. Musí tam být nějaká systematická vada.“

„Ne,“ odpověděla Mei-Ling tiše, tentokrát s náznakem úsměvu. „Není to vada. Je to něco nového.“

V místnosti zavládlo napětí, jako by se v ten okamžik zrcadlila sama povaha vědy – mezi tvrdohlavým lpěním na jistotách a klidným přijetím neznámého.

„Zkontrolujte setrvačnost,“ řekl Harris chraplavě.

Do pasti vmetli miniaturní puls. Signál se odrazil – a částice nereagovaly tak, jak měly. Nepohybovaly se dál směrem, kterým je síla postrčila. Ucukly naopak.

„Záporná setrvačnost potvrzena,“ oznámila Emily, tentokrát už nahlas, s hlasem, který se jí třásl.

Marty cítil, jak mu běhá mráz po zádech. Dlaně měl zpocené, srdce mu bušilo do spánků. A pak, jako poslední zkoušku, Harris spustil gravitační test. Mikroskopické množství hmoty se vzepjalo proti Zemi. Ne padalo, ale vzdouvalo se, jako by jej táhla neviditelná ruka vzhůru.

Nikdo nepromluvil. Bylo slyšet jen bzučení přístrojů.

A pak Emily, s očima zalitýma slzami, vyslovila slova, která si všichni zapamatují navždy: „Erebos… se narodil.“

Nitky vesmíru

Chodby stanice Newton se halily do tichého hučení ventilace a vzdáleného šepotu strojů. V kontrolní místnosti experimentální sekce panovala zvláštní směs klidu a napětí. Po triumfu „zrození Erebosu“ se vědecký tým pustil do série menších testů – ne tak okázalých, ale o to důležitějších. Každý pokus měl prověřit, zda lze záporný vodík uchovat, manipulovat s ním a měřit jeho vlastnosti.

V chladicí komoře se leskla řada kontejnerů označených žlutým varováním. Každý z nich obsahoval stopové množství negoprotia – dost na to, aby rozbouřilo teoretické fyziky, ale stále příliš málo na skutečné technologické aplikace. Přesto se kolem kontejnerů pohybovali technici, jako by hlídali klece s dravci.

„Stabilita drží,“ hlásila Emily Carterová, oči upřené na displej. „Tlak v magnetických pastech je rovnoměrný, teplota čtyři kelviny, žádný únik.“ Její hlas byl pevný, ale ruce, sevřené na klávesnici, prozrazovaly napětí.

„Výborně,“ přitakal Mitchell a přisunul se blíž. Jeho pohled byl jiný než u ostatních – nebyl to pohled člověka, který hledá pravdu, ale vojáka, který odhaduje, co by se dalo použít v boji. „Představte si, co by se dalo s tímhle udělat, kdybychom měli jen o pár gramů víc. Gravitační miny, projektily, které nepadají, ale stoupají…“

Emily ho přerušila: „Mluvíme o laboratorních vzorcích, ne o zbraních.“

Mitchell se jen ušklíbl. „Každý objev se dřív nebo později stane zbraní.“

Ticho přerušilo pípnutí monitoru. Harris zvedl hlavu. „Tohle je divné. Časový záznam z jednoho senzoru má odchylku. Deset milisekund navíc.“

„Vadný senzor,“ mávl rukou Mitchell.

Harris se zamračil. „Kdyby to byl jen jeden. Ale podívejte na tyto tři. Jeden ubírá, další přidává. To není šum, to je systematické.“

Emily přejela prstem po displeji, jako by chtěla ujistit samu sebe. „Čas se nemůže jen tak ztrácet. To není elektrická chyba, to je… něco jiného.“

Mitchell protočil oči. „Možná máme prostě špatně seřízené hodiny.“

Ale v místnosti zavládlo napjaté ticho. Všichni věděli, že systém hodin na Newtonu je synchronizován s atomovými standardy na Zemi s přesností na biliontiny sekundy. Pokud něco nesedělo, nebyla to závada. Byla to anomálie.

Marty seděl tiše stranou a pozoroval záznamy. V jeho hlavě se honily myšlenky, které se zdráhal vyslovit nahlas. Vypadalo to, jako by samotný čas klopýtl. Milisekunda navíc, milisekunda pryč. Takové drobnosti, které by laik nikdy nepostřehl, ale v křehkém světě částic a polí to znamenalo roztržení souvislosti.

Přemítal, jestli vesmír opravdu „chce“ udržet rovnováhu – nebo jestli to oni sami rozvázali uzel, který měl zůstat navždy svázaný. Věda byla pro něj vždycky cestou k poznání, ale teď se poprvé přistihl, že se ptá: co když některé věci nemají být poznány?

Později, když laboratoř ztichla a většina týmu odešla do svých kajut, Marty našel Emily sedět u průzoru. Dívala se na temný oblouk Země pod nimi, modrozelenou kouli zahalenou oblačností. Její tvář byla unavená, oči ale jasné.

„Nemůžeš spát?“ zeptal se tiše.

Zavrtěla hlavou. „Po tomhle dni? Nemůžu. Pořád slyším ten pípavý tón senzorů. Jako kdyby nám čas říkal, že se mu něco nelíbí.“

Marty se posadil vedle ní. Chvíli jen mlčeli, pozorovali, jak se planeta otáčí pod nimi.

„Proč to děláš, Emily?“ zeptal se nakonec. „Proč jsi tady? Kvůli kariéře? Kvůli objevům?“

Podívala se na něj dlouze, skoro zkoumavě. „Vždycky jsem chtěla vědět, jak funguje svět. Ale časem jsem si uvědomila, že poznání samo o sobě nestačí. Musíme ho použít správně. Každý objev je jako oheň – může zahřát, nebo spálit. Když jsem viděla Mitchellův pohled dnes u kontejnerů… uvědomila jsem si, jak snadno se to může zvrhnout.“

Marty přikývl. „Já… já nevím. Někdy mám pocit, že jen taháme za nitky, které jsme nikdy neměli držet. Jako bychom rozvazovali uzel, který byl záměrně uvázaný, aby držel svět pohromadě.“

Emily se slabě usmála, ale v jejích očích bylo vidět, že sdílí jeho obavy. „Možná. Ale pak je tu i druhá strana – kdyby nikdo nikdy netahal za nitky, pořád bychom seděli u ohně v jeskyni.“

Ticho, které následovalo, nebylo prázdné. Bylo plné napětí, jako struna mezi dvěma tóny.

„Já jen…“ začal Marty a zadrhl se. „Já jen chci věřit, že to, co děláme, má smysl. Nejen pro naše jména v učebnicích. Ale pro to, co bude dál. Pro lidi.“

Emily se dívala na Zemi a tiše odpověděla: „Pro lidi. To je jediný důvod, proč jsem tady.“

Další dny přinesly další testy. Anomálie se opakovaly. Občas senzory zaznamenaly, že částice v magnetické pasti se pohnuly, aniž by na ně působila síla. Jindy se hodiny rozcházely o zlomek sekundy, jen aby se vzápětí znovu srovnaly. Nikdo nevěděl, co to znamená. Mitchell je stále označoval za „dětské nemoci systému“.

Ale pro Emily a Martyho to byly stíny – stíny něčeho, co se skrývalo za jejich pokusy. Něčeho, co nebylo jen fyzikou.

A když se jednoho večera rozloučili, Marty cítil, že mezi nimi vzniklo cosi nového. Ne láska, ještě ne. Ale spojení – tiché vědomí, že oba cítí stejnou odpovědnost, stejný strach i touhu hledat odpovědi.

Děti Erebovi

Svět reagoval s horečnatou rychlostí. Ještě ani nestačila doschnout první oficiální zpráva o úspěchu experimentu, a titulky médií hlásaly začátek nové éry. Vědci na Zemi vymysleli pro prvek název negoprotium a světové zpravodajské sítě se roztřásly v extázi. „Konec gravitace!“, „Antigravitační motory zítřka!“, „Lety na Mars za týden!“ – to vše se šířilo v přímém přenosu, doprovázené lesklými vizualizacemi vznášedel plujících nad městy, křižníků mířících k hvězdám a šťastných rodin, které si prý brzy pořídí „osobní antigravitační auto“.

Vládní představitelé se předháněli v prohlášeních. Jedni mluvili o triumfu vědy, jiní o vítězství demokracie a lidského ducha. Ale pod pozlátkem se skrýval jiný tón – sotva slyšitelný, přesto nebezpečně jasný. Byla to řeč o prvenství, o kontrole, o tom, že kdo první zkrotí Erebos, ten bude diktovat budoucnost. V pozadí se již rýsovaly kontury nového závodu ve zbrojení, tentokrát ne o lepší bomby, ale o lepší fyzikální zákony. Závod o to, kdo dokáže ovládnout Negoprotium a jeho gravitační anomálie.

Na stanici Newton se však lesklé sny o svobodném vesmíru rozpouštěly v syrové realitě neustálého boje s fyzikou. V přísně střežené komoře, obklopeni vrstvami kvadrupolárních magnetických pastí a vícevrstvým olověno–bor-karbidovým stíněním, vědci pracovali se zvětšujícími se zásobami negoprotia – protiem, které se od běžného lišilo jen jedinou, ale zásadní vlastností: jeho hmotnost měla opačné znaménko.

Byl to paradox, který nikdo nepřestal vnímat s úctou. Atomy negoprotia byly naprosto stabilní, chovaly se přesně tak, jak předpovídala chemie i kvantová mechanika, a přece jejich existence znamenala trhlinu v samotném základu fyzikálního světa. Veškerá opatření – magnetické pasti, kryogenní chlazení, vícevrstvé stínění – nebyla nezbytná pro udržení vzorku (negativní hmota se v zásadě odpuzuje od kladné), ale představovala pečlivě vystavěnou síť jistoty, že nic nebude ponecháno náhodě.

V tlakovém sále nyní stálo pět molekulárních kontejnerů chlazených na 4 Kelviny, na pohled obyčejné ocelové válce. Jen označení „ERB-1$\alpha$“ a vrstvy bezpečnostních plomb dávaly tušit, že uvnitř se skrývá něco zcela mimořádného. Každý kontejner ukrýval ultra-řídký plyn negoprotia, uložený tak, jak by se skladoval jeho kladný protějšek – v tichu a izolaci.

Emily Carterová na ně hleděla s neskrývanou fascinací. „Vypadá to tak prostě,“ řekla tiše. „Jako obyčejné plynové bomby ze skladiště. A přitom to může změnit všechno. Od energie po geopolitiku.“

Marty mlčel. Přestože věděl, že nehrozí okamžitá zkáza ani exotická katastrofa, mrazilo ho při pohledu na ty válce. Ne proto, že by ukrývaly smrt, ale protože v sobě nesly cosi jiného: příslib. Potenciál, který mohl převrátit zákony gravitace, energetiky, kosmické dopravy – a s nimi i celý světový řád.

A přesto – pokračovali. Harris a Mitchell, se zarputilostí sobě vlastní, vedli pokusy o vytvoření dalších záporných prvků. Záporné helium, záporný uhlík, snad jednou i kyslík – stavební kameny života, postavené z hmoty, která jej popírala.

Ale pokaždé, když se pokusili vyrobit více než jeden proton, systém se zhroutil. Coulombovská bariéra, která u kladné hmoty brání fúzi a drží atomy pohromadě, se u záporné hmoty chovala jako nestabilní repulzor. Magnety nedokázaly udržet křehkou strukturu, síly působily proti sobě, jako by samotný vesmír protestoval proti této elementární formě anti-věci. Energie, která se měla uvolnit při fúzi, místo toho systém okamžitě roztrhala.

„Je to, jako bychom se snažili postavit hrad z písku na vlnách,“ zaklel Mitchell po jednom z dalších neúspěchů. Data ukazovala jen chaos, náhlý kolaps vlnové funkce celého systému a návrat k nule – prázdnému vakuu. Mitchell se otřásl. „Ta nula je zatraceně stabilní.“

Helena Möllerová však seděla nad záznamy déle než ostatní, její prsty letěly přes holografické displeje s Feynmanovými diagramy upravenými pro negativní energetické stavy. Byla ponořena do rovnic, kde m bylo −m.

„Možná to není nemožné,“ pronesla nakonec, její hlas byl unavený, ale plný tvrdohlavého přesvědčení. „Možná jen musíme přijít na to, jak obejít zákony, které známe. Co když je tu úplně jiná jaderná fyzika? Jiná pravidla?“

Marty ji sledoval s rostoucím zájmem. Jeho pradědečkova intuice se probouzela.

Helena pokračovala: „U kladné hmoty stabilita klesá s počtem nukleonů kvůli repulzi protonů. Ale co když pro tuhle hmotu platí, že čím je ‚těžší‘, tím je stabilnější? Že její vazebná energie roste s počtem nukleonů, místo aby klesala? Že síly, které ji drží pohromadě, se násobí, namísto aby se oslabovaly?“

V sále zavládlo ticho, které přerušoval jen tichý šum kryogenních pump. Byl to radikální obrat. Pokud by měla Helena pravdu, pak by záporná hmota preferovala komplexnost a byla by neuvěřitelně obtížně vyrobitelná, ale jakmile by vznikla, byla by téměř nezničitelná.

Profesor Tanaka jen tiše přikývl. „Heleno. Víte, co to znamená pro náš model? Že potřebujeme mnohem více energie. Abychom překonali tu prvotní nestabilitu a dosáhli prahu stability. Potřebujeme celý Erebos, ne jen jeho část.“

Marty si uvědomil, že pradědečkova simulace z roku 2025 a její kritická nestabilita – Dělení nulou – nebyla chyba. Byla to překážka k překonání. Pradědeček věděl, že kód se zhroutí, ale Marty teď viděl proč: Model nebyl schopný simulovat stav, kde by se systém po zhroucení znovu stabilizoval v opačném znaménku.

Nad stanicí Newton se pomalu zvedalo slunce, ale v pracovních sálech panoval stále chlad, stín a napětí. Zatímco svět dole oslavoval začátek nové epochy, zde – v kovovém prstenci obíhajícím kolem Země – se rodily i první pochybnosti.

Byli prvními lidmi, kteří drželi v rukou stavební kameny reality s opačným znaménkem. Byli dětmi Erebovými, vycházejícími z temnoty, aby se dotkly podstaty.

A bylo jasné, že Erebos se narodil. Ale nikdo si zatím netroufl říct, jestli je to dítě božské, nebo ďábelské. A Marty si uvědomil, že úkol se právě změnil. Nepracovali na antigravitaci. Pracovali na tvorbě nových zákonů fyziky – a nikdo na světě, kromě nich osmi, nevěděl, jaké budou mít důsledky.

Nehoda ve skladišti

Na Newtonu panovalo ticho, které obvykle doprovázelo rutinní směny. Kontrolní panely ve velínu ukazovaly stabilní hodnoty: teplotu 4 K, tlak v kontejnerech neměnný, magnetická pole beze změn. Vše nasvědčovalo tomu, že negoprotium je bezpečně uloženo.

A pak přišla anomálie.

Na jedné z obrazovek, kde se sledovala integrita kontejnerů, se na okamžik objevil šedý záblesk. Senzory zachytily drobné zakmitání – nepatrný pokles v materiálové soudržnosti stěny lahve ERB-1γ. Nikdo si ho v reálném čase nevšiml. A během několika sekund bylo pozdě.

Ve skladišti se ozvalo tlumené zapraskání, které vzápětí přešlo v ostrý kovový zvuk. Plášť lahve povolil v místě, kde byl materiál nehomogenní. Stěna praskla jako skořápka, úlomek odletěl a narazil do průzoru oddělujícího skladovací sekci od malé pozorovací místnosti. Sklo se rozlétlo na střepy, tlaková vlna roztrhla jeden z vodičů a jiskra přeskočila přímo do oblaku unikajícího plynu.

Na kamerových záznamech vědci sledovali cosi, co se vymykalo známým scénářům explozí. Objevila se ohnivá koule, přesně tak, jak by čekali – zářivý kotouč energie, který na okamžik rozzářil celé skladiště. Ale pak se stalo něco nečekaného. Koule se nezačala rozpínat, nýbrž smršťovat. Plamen se stáčel dovnitř, jako by byl sám sobě protiváhou. Vzduch vibroval, světlo se zjasňovalo a pak… scvrklo se do malé kuličky.

Helena si přitiskla ruku na ústa. „To není možné. Exploze se nikdy nechová tímhle způsobem.“ Její hlas se třásl – poprvé od začátku mise zněla méně jako vědec a víc jako člověk vyděšený tím, co vidí.

„Možná je to jen nová forma stability,“ pronesla Mei-Ling, stále klidná, ale její oči prozrazovaly, že i ona bojuje s neklidem. „Ale jestli je to stabilita, pak patří jinému vesmíru, ne tomu našemu.“

Když světlo pohaslo, vznášely se v beztíži jen kapky čiré tekutiny. Na místě, kde měla být jen prázdnota a trosky, se pomalu otáčely koule vody, které se odrážely od stěn a skládaly do jemného, tichého baletu.

Naštěstí, skladiště bylo od ostatních modulů Newtonu hermeticky odděleno. Nikdo tam v tu chvíli nebyl. Vědci stáli ve velínu, oněmělí, a dívali se na záznam, který se před jejich očima odvíjel na smyčce.

„To… to se stalo doopravdy?“ zašeptala Emily. Její hlas zněl, jako by se bála, že odpověď bude horší než otázka.

„Vypadá to tak,“ přikývl Marty, i když jeho mysl odmítala přijmout, co právě vidí.

Když byla atmosféra skladiště odčerpána a modul zajištěn, vyslali tam dálkově ovládané roboty. Kapky byly shromážděny do sterilních nádob a dopraveny do analytické laboratoře. První měření byla strohá a neúprosná: tekutina se chovala jako obyčejná voda, jen její hustota byla jiná.

776,5 kilogramu na metr krychlový.

Okoye se zadíval na výsledky a tiše hvízdl. „Takže máme vodu, ve které se nedá plavat. To bude skvělý titulek do novin, co říkáte?“

Mitchell na něj vrhl podrážděný pohled. „Tohle není k smíchu, Sam. Kdyby praskla další lahev, nemuseli bychom tu vůbec sedět.“

„Právě proto se směju,“ odvětil Okoye vážně. „Protože kdybychom to brali jen jako hrozbu, už dávno bychom se zbláznili.“

„Lehká voda,“ poznamenal  doktor Abrams. „Chemicky identická, fyzikálně takřka totožná… jen s menší hustotou.“

Emily se zadívala na záznam explozní kuličky. „A Brownův pohyb?“ zeptala se.

„Rychlejší,“ odpověděl datový analytik z rohu místnosti. „Mnohem rychlejší. Molekuly se chovají, jako by měly v sobě víc energie… nebo jako by neuznávaly stejná omezení jako naše.“

„A to je přesně ten problém,“ ozval se doktor Abrams, opřený v křesle s rukama založenýma na hrudi. Jeho hlas zněl ostřeji, než byl zvyklý. „Za týden budou dole psát grantové žádosti na ‚biokompatibilní lehkou vodu‘. Za měsíc se politici zeptají, proč už ji netestujeme na tkáních. A než se rozkoukáme, někdo ji začne vpravovat do buněk, aniž by věděl, co udělá s jejich DNA.“

Emily se podívala na kapky v nádrži a sevřela ruce v pěst. „Možná by to mohlo pomoci. Možná by to dokázalo léčit. Zrychlit regeneraci, posílit život…“ Zmlkla, ale v očích měla směs naděje a obavy.

„Nebo taky všechno zničit,“ utnul ji Abrams. „Tohle není voda. To je zrcadlo, které nám ukazuje, jak málo rozumíme vlastnímu světu.“

Na chvíli zavládlo dusivé ticho. A pak se od rohu ozval hluboký smích Samuela Okoye. „Říkáte to, jako by už bylo pozdě. Ale pořád jsme ti, kdo rozhodují, co s tím zrcadlem uděláme. A pokud mě paměť neklame, nikdy nebylo snadné držet zrcadlo pevně. Vždycky někoho lákalo ho rozbít.“

Nikdo se nezasmál, ale jeho slova visela ve vzduchu jako varování – nebo jako povzbuzení, záleželo na úhlu pohledu.

V místnosti zavládlo ticho. Všichni cítili, že právě byli svědky okamžiku, který přepíše učebnice. Výbuch nezničil stanici – zrodil nový typ vody. Vodu, která byla lehčí než ta, jež tvořila oceány Země.

Marty se zadíval na obrazovku, kde se znovu a znovu přehrávalo zázračné smrštění ohnivé koule. V jeho mysli se mísil úžas se strachem. Nebylo pochyb: Erebos právě ukázal další tvář. A nikdo netušil, zda jde o dar, nebo o prokletí.

Lehčí než voda

Ještě ten den se záznam ze skladiště, původně určený jen pro interní vyšetření, dostal k vedení projektu a z něj nenápadně unikl k médiím. Do 24 hodin už běžely na zpravodajských kanálech titulky:

„Voda lehčí než voda – revoluce v chemii?“ „První krok k novým biomateriálům?“ „Newton potvrdil zázrak – začátek nové vědy!“

Reportéři se předháněli v přirovnáních: že kapky lehké vody by mohly dát vznik tkáním odolnějším než cokoli přírodního, že by mohly změnit metabolismus buněk, urychlit biochemické reakce, vytvořit nové katalyzátory, možná dokonce „odlehčit“ celé průmyslové odvětví. Chemici mluvili o polymerech lehčích než vzduch, biologové o možných aplikacích v medicíně, energetici o efektivnějších reakcích.

Na Newtonu však vládla jiná nálada.

V laboratoři stála Emily u nádrže s prvními kapkami shromážděné lehké vody a sledovala jejich průzračnou hladinu. Připomínala jí dětské hračky – tak obyčejná a přitom tak cizí. „Víš, co mi na tom vadí, Marty?“ pronesla tiše. „Ta voda vypadá, že čeká, až ji použijeme. A my nemáme ani tušení, jestli tím něco neprobudíme. Tohle není jen materiál. Tohle je… něco z jiného vesmíru.“

Marty ji poslouchal a zároveň cítil zvláštní vnitřní rozpor. V něm samém se mísil obdiv k tomu, že právě teď stojí u samého prahu nové fyziky, s hrůzou, že stojí možná u prahu propasti. „Já vím,“ odpověděl nakonec. „Je to krásné. A právě proto to děsí. Protože krása často klame.“

Na druhé straně stanice doktor Howard Abrams, muž s věčně zamračeným obočím a cynickým tónem, probíral výsledky s kolegy přes video link. „Politici tomu nebudou říkat nehoda,“ ušklíbl se. „Řeknou tomu ‚náhodný objev‘. A než se nadějeme, začnou požadovat pilotní programy – lehčí kostní náhrady, rychlejší enzymy, nové zbraně. Než pochopíme, co ta voda vlastně dělá na molekulární úrovni, už v ní budou topit krysy v laboratořích.“

V místnosti zavládlo ticho. Všichni věděli, že má pravdu.

Následující dny přinesly další vlny nadšení – univerzity žádaly vzorky pro výzkum, farmaceutické společnosti nabízely granty, think-tanky psaly o „první skutečné změně v chemii od Mendělejeva“. V pozadí bylo ale cítit něco víc: touha po nadřazenosti, po prvenství, po možnosti, že jeden národ nebo jedna korporace získá do rukou prostředek, který nikdo jiný nemá.

A tak zatímco Zemi zaplavovaly vizionářské obrazy „lehčích tkání“ a „nové biochemické éry“, na Newtonu se ti, kdo stáli nejblíž, dívali na kapky vody se stále většími obavami.

Protože věděli, že za touhle krásnou průzračností se skrývá příliš mnoho neznámých. A že každý krok vpřed je zároveň krokem do neprobádané temnoty.

Vláda si to nemyslela. Zprávy, které přicházely z tiskových konferencí a tichých kanceláří ministerstev, měly úplně jiný tón: příležitost, převaha, strategická výhoda. Do Newtonu začaly proudit neformální, pak formální výzvy — a nakonec přímé rozkazy: „Zintenzivněte výrobu negoprotia. Zvyšte zásoby. Pokračujte v experimentech s vícejadernými konfiguracemi.“ Politici mluvili o „rychlém nasazení“, poradci o „udržení technologického náskoku“, a v zákulisí se ozýval i husí kůži nahánějící jazyk: bezpečnost, obrana, průmyslové kontrakty, spojenectví, které nebude čekat.

Harris přijal první z těchto sdělení s kamennou tváří. Vědění o tom, že tlak nepřichází jen z vědecké zvědavosti, ale z politické poptávky, změnilo rozložení sil na Newtonu. „Nejsme továrna,“ řekl jednou na poradě a v jeho hlase bylo méně z Andrésovy autority než unavené upřímnosti. „Nežádáme o granty, aby z nás někdo dělal výrobce zázraků.“ Jeho slova však zapadla mezi cifry a termíny — a do haly se rychle vkradla větší, neosobní lhůta: výsledky za čtvrtletí.

Emily se dusila cítěním odpovědnosti víc než kdokoli jiný. Když jí úředník z ministerstva volal do laboratoře a mluvil o „komercializaci“ a „pilotních programech pro zdraví astronautů“, viděla v tom příslib i hrozbu. Večer, když zůstala sama nad nádrží s lehkou vodou, řekla Martymu: „Když jim dáme to, co chtějí, ztratíme právo nad tím, jak to použijí.“ Marty jen přikývl. „A když jim to nedáme, budou tomu říkat, že jsme neefektivní. Nebo horší — že mlžíme.“

Nové pokyny znamenaly konkrétní technické změny. Tam, kde dřív stačilo udržet pár miligramů stabilního záporného vodíku v ultrařídké suspenzi, teď šla dohromady logistika na zcela jinou úroveň: větší kontejnery, robustnější magnetické pasti, redundantní kryogenní okruhy a desítky nových bezpečnostních protokolů. Současně vědecké směřování rozhodlo, že se zkusí vytvořit vícejaderné struktury — záporné helium, záporný uhlík — tedy atomy s větším počtem „protonových“ center, jak o nich někdy mluvili v noci jako o „mostu“ k hmotě složitější.

Technici napsali seznam problémů: při každém navýšení počtu centrosložek magnetické pole ztrácelo homogenitu, nové konfigurační módy způsobovaly neočekávané kolísání setrvačnosti, a křehké vazby mezi zápornými „jádry“ se ukázaly být citlivé na drobné fluktuace v okolním poli. Helena to komentovala jednou větou: „Jaderná fyzika, jak jsme ji znali, tady může skončit — a to bez varování.“ Mei-Ling doplňovala data s ledovým klidem: „Můžeme zvýšit výkon, ale pravděpodobnost nekonzistentních stavů roste nelineárně.“

V laboratořích vznikaly malé povstání svědomí. Několik mladších vědců, kteří právě přistáli na Newton, si pořizovalo kopie záznamů, psalo anonymní výzvy a jednou v noci přivázali k zábradlí ceduli s jednoduchým textem: „Pamatujte na proč.“ Okoye se tomu smál, ale v rozpálených chvilkách přidával: „První pravidlo přežití vědy — rozumět důsledkům dříve, než ti zaplatí za jejich použití.“

A tam, mezi administrativními příkazy a technickým zápalem, se objevovalo nové riziko — ne tolik v samotných experimentech, ale v tom, jak se rozhodovalo o jejich pokračování. Zatímco svět venku snil o antigravitačních továrnách a „lehčích materiálech pro budoucnost“, Newton se proměnil v místo, kde se každý krok musel vážit víc než dřív. A přesto — a možná právě proto — tým dál pracoval, protože věda tu byla zároveň voláním i poutem, jemuž mnozí nemohli odolat.

Ozvěny nuly

Newton byl po havárii se záporným vodíkem opět uveden do provozu, alespoň částečně. Opravy probíhaly s chirurgickou přesností – svařovací automaty zapečetily trhliny v plášti, nové vrstvy izolace pokryly narušené části kryogenních potrubí. Stanice se tvářila, jako by byla zase v pořádku, ale pro ty, kteří tam zůstali, už nikdy nebyla stejná. Všude se nesl neviditelný chlad – vědomí, že realita tu praskla jako tenký led.

Když Marty procházel chodbou kolem jednoho z gyroskopických stabilizátorů, všiml si, že kontrolka, která měla blikat přesně každou sekundu, jednou přeskočila o zlomek doby. Jako by vteřina vynechala dech. Nevěnoval tomu hned pozornost, ale nebyl jediný, kdo si podobných jevů všiml.

„Podívej,“ ukázala Emily na jeden z monitorů při rutinní kontrole. Ukazoval dráhu testovací sondy v komoře. „Tady měla změnit směr – a na zlomek vteřiny se pohnula proti zrychlení. To je nemožné.“

„Měřící chyba,“ mávl rukou Mitchell, který zrovna procházel kolem s hrnkem kávy. „Kalibrace se posunula, to je celé. Nemůžeme se chytat každé anomálie.“

Emily se na něj podívala se směsí trpělivosti a napětí. „Čas se nemůže jen tak ztrácet. A hmotě se nemůže chtít jít proti síle. To není jen šum. To je něco jiného.“

Marty stál mezi nimi a mlčel. Sledoval jejich tváře, napjaté i odlišné pohledy, a uvědomoval si, že v téhle místnosti už není jediný vesmír – byly tu hned tři. Mitchellův pragmatický, zaměřený na zisk a převahu. Emilyin, plný etických otázek a obav. A jeho vlastní, který balancoval na hranici mezi fascinací a strachem.

Večer svolal Harris tým k prezentaci. V konferenčním modulu se rozzářil holografický model. Byl to Newton, obklopený sítí barevných vrstev, které pulzovaly a chvěly se.

„Podívejte se na tohle,“ začal Harris a ukázal na místa kolem stanice. „Tady a tady jsme naměřili drobné posuny v časoprostoru. Říkáme tomu záškuby. Statisticky nevysvětlitelné. Všechny se shodují s místy, kde došlo ke kontaktu se záporným vodíkem. A co víc – mají společný vzor. Nejsou náhodné.“

Na modelu se objevila vlna, která se táhla prostorem jako tiché echo. „Je to stín,“ pokračoval Harris, „stín, který Erebos vrhá. Ale ne do našeho prostoru. Vypadá to, že vytváří vazbu k jiné vrstvě reality. Možná k prostoru, který s námi existuje paralelně.“

„Antivesmír,“ vydechla Emily. Její hlas byl tichý, ale každý jej slyšel.

Mitchell protočil oči. „Zase vaše biblické metafory. Co bude příště? Andělé z nuly?“

Emily se však nedala. „Možná to zní jako metafora, ale není. Podívej se na to. Každé tvoření nese i stín ničení. Každá akce nese ozvěnu. To, co jsme udělali, nebylo jen vytvoření nového prvku. Bylo to vytržení kousku reality. A ten kousek má svou ozvěnu. Ozvěnu nuly.“

V sále zavládlo ticho. Harris neřekl ani slovo, jen přikývl – pro něj to nebylo náboženské, ale fyzikální. Ozvěna znamenala, že vesmír odpovídá.

Mitchell mlaskl jazykem. „Ať už tomu říkáte ozvěna nebo stín, já v tom vidím něco jiného. Potvrzení, že to funguje. Dokázali jsme manipulovat s hmotou na úrovni, která překračuje všechno, co kdy lidstvo znalo. To není strašák – to je příležitost. Potřebujeme větší experimenty. Složitější struktury. Uhlík. Křemík. Možná celé krystaly. Teprve tam se ukáže skutečný potenciál.“

Noc na Newtonu byla jako vždy – tichá, přerušovaná jen hučením ventilátorů a vzdáleným cvakáním relé. Ale pro Martyho to byla noc jiná. Nemohl spát. Vznášel se ve spacím vaku a zavřené oči ho jen zaváděly hlouběji do snu, který se brzy změnil v noční můru.

Stál na nekonečné ploše, černé a bezčasé. Nad ním se tyčily dva kameny, větší než hory. Nebyly však pevné, spíš se leskly, jako by byly z tekutého světla i stínu zároveň. Pomalu se k němu otáčely. Každé pomalé otočení přineslo mrazivý pocit, že gravitace přestává existovat. Nepadaly. Ani se nevznášely. Byly nehybné – a přitom se k němu přibližovaly.

Cítil, jak mu krev tuhne v žilách. Každý krok vpřed ho táhl vzhůru, každý nádech byl výdechem. A pak si uvědomil, že se sám stal součástí té rotace – otáčel se spolu s nimi, kolem něčeho, co neměl nikdy spatřit. A v tu chvíli se probudil, lapal po dechu a pot mu stékal po čele.

Chvíli mu trvalo, než si uvědomil, že je stále na Newtonu. Že žádné kameny nejsou. Ale sen v něm zůstal – jako ozvěna nuly, která se mu vpila do duše.

Druhý den ráno se v laboratoři sešli znovu. Mitchell už horečně připravoval návrh na syntézu uhlíku. Emily však stále myslela na Harrisův model a na slova, která vyslovila nahlas možná až příliš odvážně.

Marty se zastavil u ní, zatímco ostatní řešili parametry chlazení. „Včera večer… měl jsem sen,“ začal tiše. „Kameny, které se otáčejí. Nepadají, ani nestojí. Jen… jsou.“

Emily se na něj podívala a v jejích očích probleskl stín pochopení.

Marty polkl a uvědomil si, že se mu poprvé od začátku projektu třásl hlas. „A co když… co když jsme rozvázali uzel, který měl zůstat svázaný?“

Emily položila ruku na jeho zápěstí. Krátce, nenápadně, ale s váhou, která přehlušila všechen hluk stanice. „Pak je na nás, abychom se ujistili, že tím neroztrhneme celý vesmír,“ řekla.

Mitchell jejich tichý rozhovor nezaslechl. Už dávno byl jinde – v představách o krystalech, o energiích, o možnostech, které by mohly změnit rovnováhu sil na Zemi i ve vesmíru. A právě tam, v té odlišnosti, se rodila prasklina nejen v realitě, ale i mezi nimi samotnými.

Katedrála z pavučin

Atmosféra na Newtonu byla jako před bouří. Elektrická, nabitá očekáváním, která se mísila s těžkým pocitem nezvratitelnosti. Po úspěších s izolací negoprotia, které si už týmy neoficiálně přejmenovaly na „Erebos-plyn“, přišel logický, ale děsivě ambiciózní krok. Cíl, který navrhl Marty a po němž skočila i tvrdohlavá doktorka Möllerová: syntéza negouhlíku.

„Uhlík,“ vysvětloval Marty při briefingu, jehož se tentokrát účastnil i plukovník Briggs přes zabezpečené spojení, „je základní stavební kámen. Jeho struktura nám dá nejen informace o stabilitě komplexnější negolátky, ale otevře dveře k materiálům, o jakých se nám ani nesnilo. Lehčí než vzduch, pevnější než diamant, s vlastnostmi, které si dnes ani neumíme představit.“

Přípravy byly monumentální a vystupňovaly napětí v týmu na naprostý limit.

Složité výpočty: Helena Möllerová a Mei-Ling Zhou se ponořily do vírů matematiky, která neměla obdoby. Nejde jen o aplikaci standardních kvantových modelů, ale o jejich inverzi, o hledání zrcadlových řešení, kde vazebná energie neznamená stabilitu, ale její opak. Jejich algoritmy běžely na hranici výkonu stanice, generujíc modely, které vypadaly jako noční můry stržené z reality.

Extrémní chlazení: Emily Carterová a její tým tlačili kryogenní systémy za hranici možného. Aby vůbec došlo k „fúzi“ negoprotia do negouhlíku, bylo třeba potlačit veškerý tepelný šum, veškerou energii, která by narušila křehkou formaci. Teplota v experimentální komoře klesla na 20 milikelvinů, těsně nad absolutní nulu. V komoře vládlo téměř dokonalé ticho, přerušované jen tikáním senzorů.

Rozpolcený tým: Názory se radikálně lišily. „Je to šílenství!“ nesl se po laboratoři hlasitý hlas Roberta Mitchella. „S obtížemi udržíme pár atomů, a teď chceme stavět celé krystaly? To je jako chtít postavit katedrálu z nití pavučin!“ „Právě naopak,“ oponovala tiše, ale neústupně Mei-Ling. „Jednoduché atomy jsou nestabilní, jejich energie je příliš divoká. Uhlíková mřížka, pokud ji dokážeme vytvořit, může být stabilizujícím prvkem. Může ten chaos ukáznit.“ Profesor Tanaka jen mlčky přikývl, jeho tvář byla neproniknutelnou maskou, za kterou se skrývalo either hluboké pochopení, nebo hluboká obava.

Marty a Emily stáli před hlavním observačním panelem, odděleni od experimentální komory několika vrstvami neprůstřelného skla a pancéřování. Necítili euforii, která provázela předchozí úspěchy. Cítili jen ono zvláštní, tísnivé napětí, těžké jako olovo. „Je to jako stát na břehu oceánu, který nikdo před námi neviděl,“ řekla Emily tiše, aniž by odtrhla oči od schematu, jež před nimi pulsovalo. „A my se chystáme udělat první krok do vody. Ani nevíme, jestli je mělká, nebo hluboká až do středu Země.“ Marty polkl. „Nebo jestli v ní něco číhá,“ dodal stejně tiše. Měl pocit, jako by se chystali ne na vědecký pokus, ale na akt stvoření. Jako by přestupovali z role pozorovatelů do role tvůrců, a tato nová role s sebou nesla tíhu, které ani nedokázali plně porozumět.

Všichni cítili, že tohle není jen další experiment. Byl to přechod. Bod, za kterým není cesty zpět. Za který se vesmír, tak jak ho znali, už nikdy nevrátí.

Harrisův hlas se ozval z reproduktorů, přerušujíc napjaté ticho. Jeho tón byl stroze profesionální, ale i v něm bylo slyšet napětí. „Všechny systémy jsou v zelené. Teplota stabilní. Magnetická pole zamčená. Jsme připraveni na sekvenci fúze.“ Nadechl se. „Začínáme za pět. Čtyři. Tři…“

Marty a Emily se nevědomky vzepřeli o pult. Oba měli stejnou myšlenku: Ať se stane cokoliv, už to nemůžeme zastavit.

A právě tam, ve chvíli, kdy měla věda dostat svou odpověď, přišel další tlak zvenčí, nečekaný a bezohledný. Plukovník Briggs, který byl víc než pouhým vojenským koordinačním bodem — prostředníkem mezi stanicí a suverénními zájmy, které Newton financovaly — požadoval pravidelná hlášení, jasné časové harmonogramy a záruky. Jeho hlas přes zabezpečené spojení zněl bez emocí, ale v každém slabě modulovaném tónu byla čitelná hrozba: „Výsledek do konce kvartálu. Ne výmluvy. Ne zdržování.“

Do Newtonu přicházely i protokoly z politického centra: formální dopis ze sekretariátu, který mluvil o „strategické prioritě“, o nutnosti „udržet prvenství“ a „zpřístupnit technologie v souladu s národními zájmy“. V praxi to znamenalo, že každé zpoždění už nebylo jen vědeckou chybou — bylo to politické selhání. Dovnitř pronikaly i anonymní útržky z tiskových oddělení: „Připravte PR strategii. Připravte vizualizace. Získejte pilotní partnery.“

Harris se s tím bil, a bylo to vidět v jeho očích. Po poradě se na chvíli zavřel do svého boxu a Marty ho přistihl, jak tiše mluví do dezaktivovaného záznamníku: „Nejsme továrna. Nejsme výrobci snů.“ Když se vrátil, na čele mu seděla linka únavy, která se zdála hlubší než jen pár bezesných nocí.

Napětí se přeneslo i mezi vědci. Mitchell opět házel vtipy, aby skryl rozechvění: „Perfektní moment, abychom nechali někoho z politiky vstoupit do komory — uvidíme, jak rychle mu spadne úsměv.“ Okoye náhle ztratil schopnost ignorovat vážnost situace a začal znovu opakovat starou zásadu: „Věda nepatří do rukou, které nerozumějí důsledkům.“

Emily se mezitím cítila rozpolcená. Když jí volali z ministerstva a mluvili o „komercializaci“ a „pilotních programech pro astronauty“, slyšela v tom naději pro léčbu zranění, pro zlepšení života lidí. A zároveň — když stála u nádrže s lehkou vodou a dívala se na její křehkou hladinu — cítila strach, že všechno, co vytvořili, bude okamžitě vytěžené a použité bez přemýšlení o rizicích. V noci, kdy zhasly panely a stanice tiše dýchala, prohrábla si vlasy a řekla Martymu: „Co když jim to dáme a oni to použijí špatně?“ Marty jí odpověděl: „Pak budeme muset nést stín, že jsme to umožnili. Ale pokud jim to nedáme… budou říkat, že jsme zdržovali pokrok.“

Helena byla z této směsi emocí téměř odtažitá. Pro ni existovaly jen data. „Politika se postará sama o sebe,“ pronesla chladně. „Naše práce je zjistit, co je možné, a co ne. Důsledky přijdou potom.“ Její slova nepřesvědčila ty, kdo doufali, že politika půjde ruku v ruce s opatrností.

A tak tlak rostl: zvenku vojenský požadavek na výsledky, shora politické očekávání strategického využití, dole zrnko komerce, které se chystalo zasít semena dohody mezi laboratoří a velkými hráči průmyslu. Newton, dokonce i jako pevnost vědy, začal pociťovat rány z okolo stojících světů.

Do řídícího centra se nahrnuli všichni, kdo měli oprávnění být svědky pokusu. Nikdo nechtěl zůstat u monitoru ve své kabině – všichni cítili, že tento okamžik může změnit dějiny. Byl tam Mitchell s notýskem plným poznámek, Helena s očima upřenýma na konzoli, Emily, která si nervózně mnula ruce, i Marty, který se snažil působit klidněji, než se cítil. Okoye přišel poslední, pod paží nesl nerezovou termosku, a když ji položil na stolek vedle průzoru, ozvalo se kovové cinknutí. „Bude to dlouhá noc,“ prohodil polohlasem. Všichni se pousmáli – smích spíš z nervozity než ze žertu – a pak už se oči všech stočily zpět k obrazovkám.

Když se vraceli k panelu, mechanika stroje se ozvala jako odpověď na ten nátlak — jemné pípnutí, závěrečné kontroly, poslední signály odlezlé do logů. Po celém sále se rozhostil zvláštní pocit: věděli, že pokud selžou, nepoškodí jen sebe. Selhání bude nahlíženo jako selhání národa, jako chyba s globálními důsledky. A když Harris znovu převzal kontrolu přes mikrofon, jeho hlas již nesl notu, která byla zároveň výzvou i omluvou: „Děláme to pro vědu. Děláme to taky pro ty, kteří nás tlačí. A teď… pokračujeme.“

Odpočítávání pokračovalo, ale v té sekundě každý pocítil, že to, co přijde, nebude už jen triumfem laboratorních dovedností nebo akademické touhy. Bude to zkouška charakteru — jejich, instituce, i těch, kdo za nimi stáli. A kdyby se projevilo to nejhorší, následky by se rozlily daleko za kovové stěny Newtonu.

Duo Adamantis

Odpoutaná energie z LHC-Ω proudila do experimentální komory, soustředěna do bodu menšího než atom. Superchladné trysky vydechovaly mlžný opar, monitory hučely jako sbor elektronických hlasů a celé řídicí centrum se koupalo v zeleném světle signalizace. Na displejích tančily křivky, které se držely v poli tolerance jako dokonale seřízený orchestr, jediný falešný tón by znamenal katastrofu.

V srdci toho všehomíru, v kleci z magnetických polí a téměř absolutní nuly, se z čiré prázdnoty začalo rodit něco.

Nejdřív to byl jen statistický šum, náhodná fluktuace, jež se dala odepsat na náhodu. Ale vzor přetrval, rostl a zhušťoval se, až se na monitorech objevil pravidelný, mihotavý obrazec, z něhož šel mráz po zádech.

A pak to bylo jasné. Na zobrazovači vysokého rozlišení, který mapoval hmotnostní anomálie, se zhmotnil dokonalý, mikroskopický krystal. Jeho struktura byla neomylná – uhlíková mřížka, jakou znali všichni z učebnic. Diamant. Ale diamant, který na hmotnostních senzorech zářil zápornými hodnotami. Negocarbon.

„Máme to!“ vykřikl Harris, ale jeho hlas se zlomil v naprostém úžasu, který ovládl celou místnost.

Nestalo se totiž jen to. V témže okamžiku, pouhých několik mikrometrů vedle, se z vakua zhmotnil druhý krystal. Identický. Dokonale symetrický. Stejná velikost, stejná struktura. Ale jeho signál na hmotnostních senzorech byl prudce kladný. Byl to ten samý diamant – tentokrát z naší hmoty.

Řídicí sál se ponořil do hrobového ticha. Lidé hleděli na dva body na obrazovce, které odporovaly všemu, co kdy věda přijala jako zákon.

„To… to není možné,“ vydechl Mitchell, pot mu stékal po spáncích. „Porušení zachování… porušení všeho…“

„Ne,“ zašeptala Helena Möllerová, oči přilepené k řádkům dat. „Podívejte se na celkovou energii systému. Je to… nula. Dokonalá nula. Vytvořili jsme pár s nulovou celkovou energií. Jako virtuální pár… ale stabilní. Makroskopický.“

Slova se ztrácela v napjatém šepotu. Všichni cítili, že jsou svědky něčeho, co přesahuje rámec experimentu.

Oba diamanty nehybně visely v prostoru komory. Nebyly k sobě přitahovány, ani se neodpuzovaly. Byly k sobě jaksi „přibité“ neviditelnou osou, kolem které začínaly nepatrně rotovat. Vytvářely vlastní, dokonale izolovaný a soběstačný vesmír o dvou tělesech, který ignoroval vše kolem sebe.

A pak se to stalo.

Rotace se začala zrychlovat. Z počátečních nepatrných otáček za minutu se staly desítky, stovky, tisíce za sekundu. Monitory se rozzářily červenou, vlnové grafy se rozkmitaly. Z dvou distinctních bodů se stal rozmazaný prstenec energie, který vibroval jako ostří kosy.

„Teplota v komoře roste!“ vykřikla Emily, hlas se jí třásl. „Magnetická pole je neudrží! Ztrácíme je!“

„Co je žene? Co jim dodává energii?“ křičel Harris, a přitom bušil do klávesnice, jako by to mohlo něco změnit.

„Nic!“ odpověděl Marty, jeho hlas byl směsí hrůzy a prozření. „To my se pohybujeme! My se pohybujeme vůči nim! Ony jsou nehybné!“

Konstrukcí stanice se rozlehl hluboký, kovový řev, jako kdyby někdo udeřil gigantickým kladivem do zvonu. Rotující prstenec se choval jako absolutní břit.

Neexplodovaly. Nezhasly. Prostě začaly existovat na své trajektorii.

První byla experimentální komora. Její stěny z degenerované hmoty a superhustých slitin nebyly překážkou. Prostě zmizely, vypařily se v dokonale hladkém tunelu o průměru několika atomů. Pak následovaly vrstvy štítění. Obytný modul. Vnější plášť.

Během mikrosekundy duo adamantis, spoutané osudovým partnerstvím, prorazilo napříč celou stanicí Newton a zmizelo v otevřeném prostoru, za sebou zanechávajíc jen dokonale hladké, rozžhavené tunely, které syčely a vydechovaly vzduch do mrazivého vakua.

V řídícím sále zavyl alarm dekomprese. Nouzové přepážky se zaklaply, hasicí systémy se spustily a rudé majáky rozsekaly místnost do ostrých světelných stínů. Nikdo se však nepohnul.

Všichni jen mlčeli, ochromeni děsem a úžasem.

Zírali na díry ve stěnách své stanice. Na tunely, které se táhly napříč komplexem, jako by někdo Newtona propíchl jehlou z jiného vesmíru. A na obrazovkách, které ještě před chvilkou ukazovaly dva diamanty, byla teď jen prázdná, chladnoucí komora a jedna jediná, osamělá hodnota.

Celková energie: 0.000000

Druhý střed

„Co to bylo?“ zopakoval otázku Harris, jeho hlas byl neznělý a dutý, oči stále přilepené na prázdnou, kouřem a vlhkostí zamlženou obrazovku. Bylo slyšet jen pronikavé ječení alarmu, které se postupně ztišovalo, a naléhavé hučení ventilátorů, které se snažily nahradit ztracený vzduch.

V místnosti vládlo ticho, jen ventilátory životní podpory hučely naléhavěji než obvykle, bojovaly s chaosem. Marty cítil, jak mu srdce buší až v krku. Nevěděl, zda má mluvit – ale cítil, že všichni, paralyzováni záhadnou fyzikou, čekají právě na něj, na to své „intuitivní eso“.

„Já… nejsem si jistý,“ začal Marty pomalu, jako by vážil každé slovo a snažil se ignorovat šum v komunikátoru. „Ale možná… možná to nebyly objekty, které odletěly. Možná jsme to byli my. Diamanty se nepohnuly z místa. Absolutně nepohnuly.“

Harris se na něj konečně podíval, s výrazem zmatku.

„A vůči nim jsme se řítili my,“ pokračoval Marty. „Jako kdybychom vytvořili… nový bod, kolem kterého se všechno ostatní otáčí.“

Na okamžik se v sále rozhostilo ještě hlubší ticho, v němž bylo slyšet jen praskání chladnoucích kovových plátů.

V té chvíli všem, od Harrise po Tanaku, došlo, co to znamená. Dvě diamantové formace – Negativní Uhlík a jeho zrcadlový, Kladný Uhlík, vzniklé z „Nuly“ – se staly absolutním referenčním bodem. A celá stanice Newton, obíhající kolem Země rychlostí tisíců kilometrů za hodinu, se vůči nim řítila obludnou rychlostí. Prorazily ji, protože Newton se prostě proti nim pohyboval  tak rychle, že zmizely závratnou rychlostí.

Newton se chvěl v důsledku energetického otřesu a rychlé dekomprese, ale modul přežil. Vědci se v beztížném stavu, který byl nyní narušen náhodnými proudy vzduchu, pustili do zjišťování škod.

Magnetická past měla proražené stěny, které byly nyní na okrajích dokonale hladké a sklovité, důkaz extrémního žáru z tření. Nárazová komora přišla o svůj průzor, z něhož visely rozlámané zbytky pancéřového skla. A na konzoli, vedle níž stála Okoyeho termoska s nápisem „Stabilita“, se třpytily dvě drobné dírky. Ze stříbřitého pláště se tlačily kapky kávy, které se v beztížném stavu proměnily v hnědé perly vznášející se po místnosti.

„Do háje,“ zabručel Okoye a otřel si pot z čela. „Kdybych stál o deset centimetrů doleva, byla díra i ve mně. Ta rychlost musela být… neuvěřitelná.“

„To mohla být v komukoliv z nás,“ opáčila Emily, která se už kontrolovala, ale jejíž hlas byl stále ostrý a rozechvělý. „Byli jsme zatraceně blízko tomu, aby nás propíchla absolutní realita.“

Další ohledání ukázalo, že diamanty prolétly protilehlou stranou prstence a přitom zničily chlazení i napájecí vedení cívek. Celé sekce urychlovače byly mimo provoz. Teplota stoupala a supravodiče se stávaly obyčejnými kovy.

„Takže tvrdíš,“ přerušil napjaté ticho Harris, jehož tvář byla popelavá, „že ty objekty se nehýbaly? Že se vůči nim všechno, včetně vakua, pohybovalo?“

Marty přikývl, i když se mu třásla ruka. „Je to jen domněnka. Ale všechno tomu nasvědčuje. Náš vesmír – i ten hypotetický záporný – se otáčejí kolem středu. A my jsme… vytvořili nový Bod Nula. Absolutní referenci. Všechno ostatní je teď relativní k němu. Absolutní nehybnost se stala extrémním násilím.“

„Téměř rychlost světla,“ zašeptala Mei-Ling, když si uvědomila čísla, která se jim ještě před chvílí mihla na monitorech při kolapsu magnetických pastí. „To se my točíme tak rychle, vůči nim?“

Následovala prudká diskuse. Mitchell mával rukama: „Ale proč uhlík? Proč ne vodík, se kterým jsme začali? Proč zrovna diamant?“

Helena odpověděla bez zaváhání, s pohledem upřeným na data: „Protože uhlík má pevné vazby. Je těžší. Stabilnější. Vodík by se rozpadl dřív, než bychom to zaznamenali. Museli jsme překonat Coulombovskou bariéru pro záporný vesmír.“

Emily dodala šeptem, s očima stále plnýma úžasu nad zničeným modulem: „Pak to znamená… že podle zrcadlového efektu musel vzniknout v záporném vesmíru. Někde tam venku, v absolutní temnotě. Přesně ve stejný okamžik, kdy se náš diamant objevil zde.“

Místnost ztichla. Zrodily se tak dva pevné body – dvě diamantové „kotvy“ reality, které se vymykaly všem zákonům. Vznikly v absolutní symbióze a svou zápornou gravitační vazbou vytvořily novou fyzikální singularitu. Celková energie systému byla nulová, a proto je nemohl nikdo vidět, ani v magnetickém poli, ani ve vesmíru. Zůstaly v absolutní nehybnosti a Newton – s celou Zemí a Sluneční soustavou – se od nich řítil dál.

Incident Sigma

Na Newtonu panoval stav pohotovosti. Nouzová světla zalévala chodby studeným červeným jasem a každá chodba duněla kroky techniků v těžkých skafandrech. Opravy byly nezbytné – stanice měla ve svém plášti několik dokonale hladkých tunelů, které ji proměnily v děravý zvon.

„Musíme ven,“ rozhodl Harris. „Plášť nevydrží déle než pár hodin.“

Výstup do kosmického prostoru byl nutností i hrozbou zároveň. Okoye, Emily a dva technici se v dokonalé tichosti odpoutali od přechodové komory. Černota kolem Newtonu byla tak hluboká, že jejich reflektory se ztrácely v prázdnu. Vše působilo klidně, až hrozivě klidně – dokud se jim pod nohama neobjevily trysky unikajícího vzduchu. Bělostné gejzíry se rozfoukávaly do vakua jako přízraky.

„Vidím průraz,“ hlásila Emily roztřeseným hlasem. Přes rameno měla kabel s náhradním krytem, který vypadal směšně křehce proti černé nekonečnosti.

Zavládlo dlouhé ticho, jen praskání interkomu a tlumený dech. Každý pohyb musel být dokonalý – stačila jediná chyba a Newton se mohl roztrhnout ve vakuu jako papírová loutka. Svářečky zablikaly modrým světlem a skafandry se třásly při každém doteku s pláštěm. Oprava trvala hodiny, ale nakonec byly otvory zalátané, tlak stabilizován.

Když se vrátili do přechodové komory, Marty si všiml, že se Emily třesou ruce, i když byla zpátky v bezpečí. Sňala helmu a na okamžik zavřela oči.

„Věděla jsem, že to bude risk,“ řekla tiše, „ale nikdy mě nenapadlo, že si budu připadat jako někdo, kdo drží v rukou samotný dech vesmíru.“ Pak se podívala na Martyho, její pohled byl upřímný, ale znepokojený. „Víš, v mém dětství nám kněz říkával, že creatio ex nihilo – stvoření z ničeho – patří jen Bohu. Bylo to privilegium, které člověk nemůže a nesmí napodobit. A my… my jsme to udělali. Z ničeho jsme povolali dvojici diamantů. Jak se na to bude dívat svět? Jak se na to dívá On?“

Marty cítil, jak mu v zádech přeběhl chlad. Chtěl namítnout něco vědeckého, racionálního, ale nenašel slova. Zůstala mu v hlavě jediná myšlenka: možná mají pravdu ti, kdo by to nazvali hříchem pýchy. Možná Incident Sigma nebyl náhodou, ale varováním.

Diamanty zmizely, ale jejich stopy nezanikly. V okamžiku, kdy prorazily stanici a zmizely v prázdnotě kosmu, zanechaly po sobě cosi trvalého – osovou jizvu v samotné struktuře reality. Byly pryč, a přesto tu stále byly: dva neviditelní strážci, kteří dál určovali směr a chování vesmíru kolem. Nebylo je možné chytit, ani znovu spatřit, a přesto se od té chvíle vše dělo podle jejich pravidel.

První známky toho varování se ukázaly hned.

V řídícím sále, přímo na místě, kde ještě před katastrofou stála Okoyeho termoska, se znovu a znovu objevovaly kapky kávy. Vznášely se ve vzduchu, pak mizely – a znovu se rodily, jako by je sama realita nedokázala přestat přehrávat.

„To není možné,“ zamumlal Mitchell a snažil se jednu kapku zachytit do rukavice. Jakmile se jí dotkl, zmizela – a objevila se znovu, o několik centimetrů vedle. Čas se na tom místě zakousl do smyčky.

Další hlášení přicházela z  laboratoří. Zkreslený prostor, v němž se zdály chodby nekonečně dlouhé, i když měly jen pár metrů. Gravitační výkyvy, které odhazovaly předměty od podlahy ke stropu. A přístroje, které ukazovaly hodnoty, jaké nedávaly žádný smysl.

V improvizovaném zasedacím prostoru se sešli všichni, kdo zůstali na Newtonu schopní práce. Byli unavení, bledí, ale v jejich očích žhnul neklid. Nikdo neměl chuť začít, až nakonec prolomila ticho Emily.

„Podle víry, kterou jsem vyrostla,“ řekla tiše, „stvořit něco ex nihilo, z ničeho, bylo vždy vyhrazeno Bohu. A my jsme to udělali. Vytvořili jsme diamanty, které tu nikdy předtím nebyly. V křesťanské tradici je to považováno za pýchu – za hřích, snahu být Bohem. Incident Sigma… možná to není jen nehoda, možná je to varování.“

Mitchell se ušklíbl, ale bylo v tom víc zoufalství než ironie. „Varování? Ne, Emily. Tohle je jen přírodní důsledek. Kopli jsme do základů vesmíru a on se prostě zachvěl. Ale ano,“ dodal po chvilce a mnul si spánky, „jestli někdo venku uvidí, že jsme začali hrát roli stvořitelů, udělá z nás buď mesiáše, nebo ďábly. A žádná z těch rolí není bezpečná.“

Profesor Tanaka, který dosud mlčel, promluvil klidným, pevným hlasem: „V buddhismu se říká, že vše vzniká a zaniká v nekonečných cyklech. Diamanty, které jsme viděli, nebyly ani dobré, ani zlé. Byly jen další projevy tohoto koloběhu. Ale když cyklus urychlíme, když jej vytrhneme z rovnováhy, mohou se důsledky stát neúnosnými.“

Vědecká debata se rozproudila téměř okamžitě.

„Pokud diamanty zmizely téměř rychlostí světla,“ začal Harris, „pak se celý náš vesmír vůči bodu nula pohybuje stejnou rychlostí. Jsme připoutáni k novému absolutnímu referenčnímu bodu.“

„A pokud při rozpínání vesmír dosáhne rychlosti světla,“ doplnil Mitchell, „nebo ji dokonce překoná, čas se začne otáčet zpět. To by vysvětlovalo ty kapky vody na místě termosky – časová smyčka, kousek reality, který už dosáhl té hranice.“

Mei-Ling Zhou, která si zapisovala rovnice do poznámkového bloku, se pousmála, ale její úsměv byl nervózní. „Pak by to znamenalo ještě víc. V okamžiku, kdy oba vesmíry dosáhnou rychlosti světla, začnou se vracet v čase. A až se znovu setkají v bodu nula…?“

Nikdo nedopověděl.

V místnosti zavládlo ticho, v němž bylo slyšet jen hučení ventilace. Představa, že rozpínání vesmíru má svůj strop a že za tím stropem čeká čas obrácený naruby, byla nesnesitelná i pro ty nejtvrdší skeptiky.

Na stěně se rozsvítil velký displej a objevily se tváře vedení NASA a zástupců vládních agentur. Spojení bylo chráněno několikanásobným šifrováním, ale i tak měl Marty pocit, že se dívají až příliš přímo – že z jejich očí vyzařuje nekompromisní dohled.

„Týme Newton,“ ozval se ředitel Hayes. Jeho hlas byl pevný, bezbarvý, jako by četl rozsudek. „Po konzultaci s Radou pro kosmická rizika a po rozhodnutí vlády jsme dospěli k závěru. Projekt Newton je s okamžitou platností zastaven. Všechny experimentální laboratoře budou uzavřeny. Veškerá data o negokarbonu, o takzvaném ‚druhém středu‘ a o dvojici diamantů budou zapečetěna. Incident ponese krycí označení Sigma. Pro veřejnost je to technická havárie, nikdo se nesmí dozvědět víc.“

Slova se odrazila od stěn řídicí místnosti jako kovové údery. Nikdo z vědců se ani nepohnul. Emily cítila, jak jí v hrdle vyschlo, a Marty sevřel pěsti. Všichni věděli, že to, co slyšeli, nebylo jen administrativní rozhodnutí – byla to nevyřčená hrozba.

Nikdo neodpověděl. Každý z vědců ale věděl, že se dotkli samotných základů reality. A realita jim začala vracet úder.

Nečekané následky

Newton po Incidentu Sigma působil jako opuštěné město duchů. Sirény utichly, nouzová světla pohasla, ale ve stěnách stále zely dokonale hladké tunely – jako by někdo propálil stanici gigantickým laserem. Hermeticky uzavřená laboratoř, kde se diamanty zrodily a zmizely, byla nyní zapečetěná. Všechno v ní bylo ponecháno tak, jak to zůstalo ve chvíli katastrofy: převržené přístroje, záznamy zastavené v polovině, monitor s poslední hodnotou „0.000000“.

Rozkaz k opuštění Newtona přišel z Houstonu jen několik hodin poté. Stanice byla oficiálně zakonzervována – napájení udržováno jen na nezbytné minimum, experimentální sekce hermeticky uzavřeny a přístup omezen na dálkový monitoring. Nikdo z posádky nemohl protestovat. Každý věděl, že v očích vlády je Newton teď spíš hrozbou než nadějí.

Balili mlčky. Vědecké bloky s daty, osobní věci, pár fotografií a zápisníků – všechno se muselo vejít do šedých kontejnerů s pečetí NASA. Laboratoře, do nichž vkládali své naděje a dny bez spánku, teď působily jako opuštěné kulisy. Přístroje ještě teplé po posledním provozu, nedopité hrnky s kávou na stolech, papíry popsané vzorci zůstaly na místě, protože na ně nebyl čas ani povolení. Hermetické dveře se zavíraly jeden po druhém, modul po modulu, až se stanice změnila ve strnulou skořápku.

Když se přesouvali do andockovacího koridoru, každý krok zněl dutě, jako ozvěna pohřbu. Emily si nesla jen malý kufřík, ale když ho Marty zahlédl, věděl, že v něm je všechno, co pro ni mělo cenu. On sám držel v ruce jedinou věc mimo předepsaný seznam – starý zápisník svého praděda. Nikdo mu jej nezakázal, nikdo si ho nevšiml, nebo se všichni rozhodli přehlédnout.

Nástup do transportní lodi proběhl jako rutina, ale všichni cítili, že to není obyčejný let. Bezpečnostní procedury byly chladné, odpočítávání strohé. Připoutali se do sedaček, magnetické pásy je sevřely, a modul se s mírným otřesem odpojil od Newtona.

„Newton zůstal na oběžné dráze jako mrazivá připomínka. Nikdo už do něj nesměl vstoupit – všechny nové experimenty měly probíhat na Zemi, v izolovaných laboratořích pod nejvyšším utajením.“

Cesta transportní lodí zpět k Zemi byla tíživá. Tým seděl připoutaný v úzkém modulu, každý se svými myšlenkami. Nikdo neměl chuť mluvit. Okoye jen zíral na ruce, jako by si představoval, že kdyby stál o kousek jinde, měl by teď skrz hruď díru stejně jako stěna řídicího centra. Mitchell nervózně klepal prsty o koleno, jeho obvykle sebevědomá tvář byla bledá a prázdná.

Marty se cítil, jako by něco ztratil. Nejen stanici, nejen experiment – ztratil i kus sebe. Měl pocit, že se vzdal ve chvíli, kdy měl bojovat. Připadal si jako zrádce vlastních snů.

Pohledem zalétl k oknu. Venku byla tma, jen hvězdy na černém plátně. Newton se pomalu zmenšoval, třpytil se v temnotě, dokud nevypadal jako bezmocná, opuštěná skořápka, jejíž tajemství bylo navždy zamčené.

A v Martyho mysli se ozvalo jediné: Zanechali jsme tam kus budoucnosti.

V tom okamžiku Emily natáhla ruku. Podala mu malý termohrnek s kávou, ještě horkou. „Aspoň jsme u toho byli,“ řekla tiše, aniž se na něj podívala. „To nám nikdo nevezme.“ Její hlas byl klidný, ale v očích měla zvláštní lesk – směs smutku a hrdosti. Marty si hrnek vzal a přikývl. Byl to drobný okamžik, ale mezi nimi prolomil neviditelnou bariéru. V tom gestu bylo víc než útěcha. Bylo v něm tiché spojenectví.

Na Zemi je čekalo slavnostní přivítání – alespoň na oko. Přistání bylo provázeno vlajkami, projevy a pečlivě připravenými úsměvy. Ale pod povrchem se skrývalo něco jiného. Média oslavovala „úspěšný experiment na Newtonu“, zatímco vláda mluvila o „drobných technických závadách“. Ani slovo o diamantech, ani slovo o proražených modulech.

Po ceremoniálu byli okamžitě převezeni do izolovaného zařízení poblíž Houstonu. Na první pohled to vypadalo jako pohodlné ubytování – čisté pokoje, klimatizace, tichá zahrada za plotem. Ale zamčené dveře, ozbrojená hlídka u vchodu a pravidelné kontroly připomínaly, že nešlo o luxusní hotel, ale o dobře maskovanou formu domácího vězení.

Večer Marty stál u okna svého pokoje a sledoval světla města v dálce. Tolik obyčejného života, který mu najednou připadal nedosažitelný. Za sebou uslyšel kroky. Emily. Procházela kolem, unavená, ale stále s tím stejným klidem v očích.

„Co kdybychom zkusili… skutečný večer?“ vyhrkl. „Někde ve městě. Jen na chvíli zapomenout.“

Emily se zastavila a zadívala se na něj. Dlouho mlčela, až Marty litoval, že to řekl. Ale pak se jí koutky rtů zvedly do jemného, unaveného úsměvu. „Nevím, jestli nás pustí,“ odpověděla. A po chvilce dodala tiše: „Ale kdyby ano… souhlasím.“

Byla to maličkost. Slovo, úsměv. Ale Marty cítil, že právě tím okamžikem začal nový příběh – jejich vlastní.

Trhlina

Izolační zařízení poblíž Houstonu působilo jako luxusní vězení. Bílé stěny, prosklené chodby, podzemní laboratoře vybavené nejmodernější technikou – a zároveň všudypřítomné kamery, zapečetěné dveře a stráže, které se tvářily, že jsou jen technický personál. Tým Newtonu se sem přesunul jen pár dní po Incidentu Sigma a od té doby žil v režimu stálého dohledu.

V laboratořích probíhaly analýzy všeho, co se podařilo stáhnout z Newtonu před uzavřením. Byla to směsice šumu, čísel a nečekaně jasných anomálií. Harris se s Helenou Möllerovou zavřeli na celé hodiny v malé místnosti, kde na stěnách běžely projekce dat z hmotnostních senzorů a magnetických polí.

„Podívej se na tohle,“ řekl Harris a přiblížil graf. „Tady. V okamžiku, kdy se objevil kladný diamant, se objevilo i zpoždění v signálu. Není to lokální. To není chyba v systému.“

Möllerová přivřela oči. „Zpoždění je konzistentní. Vypadá to… jako interference z jiného rámce.“

„Jiného rámce?“ Harris se na ni otočil, jako by si chtěl ověřit, že se neplete.

„Ano,“ přikývla pomalu. „Pokud to není chyba, pak druhý diamant nevznikl tady. Vznikl… někde jinde. V prostoru, který je vůči našemu fázově posunutý. V antivesmíru.“

V tu chvíli se otevřely dveře a dovnitř vešel Mitchell. Jeho krok byl rázný, hlas ještě ráznější. „To je nesmysl,“ vyštěkl, než se vůbec podíval na grafy. „Antivesmír je jen hypotetická konstrukce, teoretická hříčka. Nic takového neexistuje.“

Möllerová neuhla pohledem. „Data nelžou.“

Mitchell mávl rukou. „Kdyby vznikl diamant v antivesmíru, už by se—“ zarazil se. Nedokázal tu větu dokončit.

Emily, která stála opodál a sledovala jejich debatu, vstoupila do rozhovoru. „…už by se projevil. A možná se právě teď projevuje.“ Její hlas zněl tiše, ale každý v místnosti ho slyšel.

Mei-Ling sklopila oči k projekci a spustila model. Na křivkách jasně viděli, že oba diamanty, které kdysi prorazily Newton, nebyly jen experimentální kuriozitou. Staly se referenčním bodem. Pokud se vůči nim náš vesmír rozpíná téměř rychlostí světla, pak se neblížíme jen hranici fyzikálních zákonů – ale i hranici času samotného. Jakmile rychlost dosáhne absolutní meze, čas se zlomí. Nejprve vznikají drobné smyčky, v nichž se události opakují. A pokud se expanze ještě urychlí, hrozí, že se celý tok času obrátí zpět.

Na okamžik zavládlo ticho. Nikdo nechtěl nahlas vyslovit možnost, že Incident Sigma byl jen začátek.

Od toho dne se tým rozdělil. Mitchell a několik dalších viděli v datech příležitost. „Pokud se nám podaří prokázat existenci antivesmíru, je to Nobelova cena pro celý tým,“ prohlašoval stále dokola. „A nejen to – nové technologie, nové zdroje energie. Všechno, co chceme, je na dosah ruky.“

Emily a Mei-Ling však cítily chlad v zádech pokaždé, když někdo vyslovil slovo „využít“. Mei-Ling argumentovala čísly: „Jakákoliv manipulace s tím, co jsme vytvořili, je hazard. Stabilita je jen zdánlivá. Následky neznáme.“

Emily šla ještě dál. „Toto není jen vědecký problém. Je to etický problém. Tvořit z ničeho, otevírat dveře do prostoru, o němž nevíme vůbec nic – to je pýcha. Hubris. A každý příběh, ve kterém si lidé hrají na bohy, končí špatně.“

Marty seděl mezi nimi, často v rohu místnosti, s hlavou v dlaních. Byl fascinovaný. Data, která se vznášela před jejich očima, byla jako pohled do jiné reality, do jiného kosmu. Ale zároveň cítil tíhu. Byl to on, kdo předložil návrh na syntézu negouhlíku. On, kdo přivedl tým na okraj této propasti.

Večer, když se laboratoře vyprázdnily a chodby potemněly, našel Marty Emily u automatu s kávou. Držela papírový kelímek a dívala se skrz něj, jako by se snažila vidět budoucnost.

„Hej,“ oslovil ji nejistě. „Co kdybychom… šli někam jinam? Někam, kde nejsou grafy a data?“

Emily zvedla obočí. „Jako kam?“

„Nevím. Ven. Do města. Na opravdový večer. Tady na Zemi.“ Marty se usmál, i když trochu křečovitě. „Třeba někam tancovat.“

„Tancovat?“ zasmála se nevěřícně. „Já vůbec neumím tančit.“

„To já taky ne,“ přiznal. „Takže budeme za blázny oba. Aspoň to bude fér.“

Chvíli mlčela, pak přikývla. „Dobře. Jeden večer. Ale jen proto, že už nemůžu dýchat mezi těmi bílými stěnami.“

Bar byl hlučný, přeplněný lidmi, kteří neměli ani tušení, že pár kilometrů odsud leží pod zemí zapečetěná data, jež by mohla změnit osud světa. Horké rytmy latinské hudby vibrovaly ve zdech, světla blikala a smích se mísil s vůní piva a smaženého masa.

Pro Martyho a Emily to byl jiný svět. Po týdnech sterilních laboratoří to působilo jako šok. Když se dostali na parket, byli neohrabaní, naráželi do ostatních, smáli se sami sobě.

„Říkala jsem ti, že neumím tancovat,“ smála se Emily, když se jí podlomil krok.

„A já ti říkal, že já taky ne,“ odpověděl Marty a chytil ji za ruku, aby nespadla. Na okamžik jejich prsty zůstaly propletené.

Byl to jen malý dotek, ale oba pocítili, jako by jím prošel elektrický výboj. Emily se na něj podívala, oči jí jiskřily smíchem a možná i něčím jiným.

Hudba duněla, lidé kolem nich se vlnili a tančili, ale Marty vnímal jen ji. V ten večer poprvé necítil tíhu odpovědnosti. Poprvé měl pocit, že svět je zase lidský.

Když později seděli u malého stolku v rohu baru, s mokrými vlasy a tvářemi rozpálenými od tance, Emily si povzdechla. „Víš, co je na tom nejděsivější?“

„Co?“ zeptal se Marty.

„Že jsem se tam, na parketu, cítila svobodněji než kdykoli v posledních měsících. A přitom… venku čeká něco, co nás možná všechny zničí.“

Marty se na ni zadíval a poprvé si dovolil natáhnout ruku a položit ji na její. „Možná právě proto to musíme udělat. Najít si chvíle, kdy jsme jen lidi.“

Emily se usmála. Ale v jejích očích byl stín – stín vědomí, že zítra se zase vrátí k datům, k hádkám a k trhlině, která se začínala otevírat mezi jejich světem a něčím jiným.

Té noci se oba vrátili do izolace unavení, ale jiní. Mezi nimi se něco změnilo. A přestože venku svítila stejná hvězdná obloha, zdála se jim temnější.

Protože věděli, že kdesi za hranicí jejich chápání se otevírá trhlina – a tou se začíná dívat zpět antivesmír.

Prosakování

Houston, Texas.

Slunce už dávno pálilo na betonová chodníky, když si Grace Hallowayová uvědomila, že zakopává znovu. Stejný kámen. Stejný, zatracený kámen. Přísahala by, že ho už před pěti minutami odkopla na silnici, viděla, jak se kutálí k okraji parkoviště. Ale teď, když šla do kanceláře, znovu na něj narazila špičkou boty. Zaklela, sehnula se a odhodila ho znovu. O pár kroků dál—zakopnutí. Tentýž kámen, nepatrný, kulatý, s tmavým flíčkem na straně.

Zastavila se, zrychleně dýchala. Začala se rozhlížet, jestli ji někdo sleduje. Ale parkoviště bylo prázdné. Kámen jí ležel u nohy, jako by se jí vysmíval. A pak, během mrknutí oka, zmizel. Prostě tam nebyl. Grace zůstala stát v tichu, neschopná uvěřit. Jen její noha bolela od opakovaných zakopnutí.

V laboratořích v Houstonu to zaznamenali později – sérii anomálních záznamů z lokálních časových senzorů. Jednalo se o „uzavřenou smyčku“ trvající pět sekund. Ale ti, kdo se tím zabývali, už věděli, že to není náhoda.

O několik dní později, stovky kilometrů na severu, v Chicagu, se lidé v mrakodrapu Aon Center chystali na polední schůzku. Recepční právě zalévala květiny, když se budova zachvěla. Ne jako při zemětřesení. Bylo to jiné – vlnění bylo příliš plynulé, jako by celý dům na okamžik ztratil váhu. Skleničky se nadzvedly z desek stolů a klesly zpět. Lidé ztratili rovnováhu, přepadli do stran, aniž by cokoliv spadlo.

Pak se to zastavilo. Vše se vrátilo do normálu. Nikdo nebyl zraněn, nic nebylo rozbito. Ale ve tvářích zaměstnanců zůstalo cosi: pocit, že gravitace – ta nejzákladnější jistota – na chvíli selhala.

Geofyzici nezaznamenali žádnou seismickou aktivitu. A úřady ohlásily, že šlo o „anomálii v městském vibračním systému“ způsobenou stavebními pracemi. Jenže uvnitř izolovaného zařízení poblíž Houstonu vědci Newtonova týmu viděli jiná data: gravitační pole se skutečně na pár vteřin „propadlo“.

Nejznepokojivější zprávy dorazily z Japonska. V prefektuře Gunma se na poli poblíž vesnice Minakami objevila zářící koule. Velikost basketbalového míče, oranžová, s bílým jádrem. Rolníci, kteří tam pracovali, nejdřív mysleli, že jde o podivný meteorologický jev. Jenže koule se nehýbala náhodně. Pohybovala se mezi lidmi, zastavovala se vždy těsně před tím, než se jí dotkli, a pak se odsunula stranou – jako by reagovala.

Jeden chlapec, který se jí pokusil přiblížit, přísahal, že uslyšel šepot. Slova, kterým nerozuměl. Koule pak prudce zmizela, aniž by po sobě zanechala jedinou stopu. Jen v elektronice vesnice se objevily výpadky, jakoby něco vysálo proud.

Tisk ohlásil „neobvyklý plazmový jev“. Sociální sítě byly zaplaveny videi, ale vláda je rychle smazala. Oficiální stanovisko japonských úřadů znělo: „reflexe slunce a ionizace vzduchu“.

Ale v izolaci vědci Newtonova týmu už měli jasno. To, co vzniklo na Newtonu, nebyl jen jeden produkt. Incident Sigma byl hlučný, destruktivní. Ale paralelně s ním vznikl druhý efekt – trhlina. Tichá, nenápadná, ale mnohem nebezpečnější. Otevírala dveře do prostoru, který nebyl součástí našeho vesmíru.

Marty seděl u stolu v jejich izolované jídelně. V ruce svíral kelímek s kávou, ale už dávno vychladlou. Přemýšlel o číslech, která měl na obrazovce před očima – odchylky v gravitačních polích, časové fluktuace, energetické „anomálie“ z Japonska. Všechno do sebe zapadalo.

Emily seděla naproti němu a konečně promluvila. Její hlas zněl nalomeně, unaveně. „Víš, já mám strach, Marty. Že jsme zašli moc daleko. Že to, co vzniklo, není jen fyzika, ale… něco živého.“

Marty ji chvíli pozoroval. Její ruce se třásly, když se napila. Zvedl se, obešel stůl a položil jí ruku na rameno. Emily se na něj podívala a v jejích očích se mísil strach a odhodlání. A než si to uvědomil, sklonil se a políbil ji. Krátce, nejistě, ale opravdově.

Na okamžik se oba usmáli. Bylo to, jako by na vteřinu existoval jen jejich svět, oddělený od chaosu kolem.

Venku ale svět reagoval jinak. Média přinášela zmatené zprávy: ženy zakopávající o neexistující kameny, budovy houpající se beze stopy zemětřesení, světelné koule putující krajinou. Ale oficiální stanoviska byla jednotná: šlo o „neobvyklé meteorologické jevy“, „lokální anomálie“ nebo „nepodložené svědecké výpovědi“.

Vlády se dohodly na jediné věci: Incident Sigma nesmí být spojován s těmito událostmi. Svět nesmí vědět.

Ale vědci z Newtonu cítili tíhu, která se den ode dne zvětšovala. Tíhu, že skutečnost se začíná lámat, realita praská jako led na řece – a oni jsou ti, kdo do ní zasadili první trhlinu.

Ať už to bylo cokoliv, co se rodilo v těch anomáliích – nebyla to jen věda. Bylo to něco, co začínalo mít vlastní tvář.

Ozbrojené ticho

Izolační zařízení poblíž Houstonu bylo vystavěno z betonu a oceli, s vrstvami elektronických clon a bezpečnostních protokolů, které z něj dělaly spíš vězení než vědecký ústav. Všichni členové týmu z Newtonu byli stále drženi pohromadě, oficiálně pod záminkou „dalšího vyhodnocení dat“. Nikdo ale nepochyboval, že jde o kontrolu – vláda i armáda chtěly mít jistotu, že se žádná informace nedostane ven bez jejich vědomí.

Dny se slévaly do monotónní šedi: snídaně v kantýně, hodiny v laboratoři, krátké procházky na oploceném nádvoří. Ale právě v té jednotvárnosti začaly pronikat zvěsti. Nejprve neurčité, pak čím dál konkrétnější.

Jednoho odpoledne přiběhl Harris s tabletem v ruce. Jeho tvář byla bledá, oči podlité únavou. „Podívejte se na to,“ řekl a hodil obraz na stěnový displej. Objevilo se rozmazané video, zřejmě z dronu. V záběru byla poušť, kdesi v Nevadě. Kamera se zachvěla a pak přišel výbuch. Jenže nebyl jako žádný známý. Nebyla tam ohnivá koule, nebyl tam kráter. Země se na okamžik propadla, jako by se sama sobě vyhnula, a pak se vyrovnala, naprosto hladká, beze stopy exploze. Jen kovový rám zkušební konstrukce se zkroutil, jako by jej sevřela neviditelná ruka.

„To je test,“ zamumlal Mitchell s téměř dychtivým pohledem. „Někdo zkopíroval náš postup. Sakra, oni to už dělají. Vidíte to? Dokázali to použít!“

Emily vstala od stolu, její ruce se třásly. „To není použití. To je ničení zákonů. Podívej se pořádně – tam není nic. Žádná exploze, žádná energie. Jen… prázdnota. To není zbraň, to je díra do reality.“

Nikdo neodpověděl. Všichni sledovali záznam, kde se pára a prach chovaly jako v podivném víru, jako by gravitace zapomněla, co má dělat.

Další den přišel další záznam. Tentokrát z arktického výzkumného stanoviště. Hologram ukázal zamrzlou krajinu a pak podivnou bublinu, průsvitnou kouli energie, která se vznášela nad ledem. Muži ve skafandrech se k ní přiblížili – a koule se pohybovala, jako by je sledovala. Jeden z nich zvedl ruku a koule se přitiskla k jeho dlaní, aniž by se ho dotkla. O vteřinu později záběr zčernal, přístroje zřejmě přestaly fungovat.

„Proboha,“ zašeptal Okoye. „To není fyzika. To je… věc. Něco, co si nás všímá.“

Mitchell prudce zaklapl tablet. „Je to jen nestabilní plazma, nic víc. A i kdyby ne – tohle je šance, kterou nesmíme promarnit. Vlády už na tom dělají. Pokud se od toho distancujeme, vyšachují nás z vlastního objevu.“

Emily k němu přistoupila a zadívala se mu do očí. „Vyšachují? Mitchelli, chápeš vůbec, co říkáš? Tohle není závod. To je rozklad. Jako virus. Čím víc se s tím manipuluje, tím víc to rozežírá náš svět. Každý nový experiment je jako injekce nemoci do tkáně reality.“

V místnosti zavládlo napětí. Mitchell měl spojence – Clarke a Okoye mu dávali za pravdu, ačkoliv každý z jiných důvodů. Clarke snil o Nobelově ceně, Okoye o technologické převaze svého kontinentu. Ale Emily nebyla sama. Harris, Mei-Ling a částečně i Tanaka sdíleli její obavy, i když každý jiným jazykem.

„Myslím,“ ozvala se Mei-Ling, tichá a přesná, „že to je ještě horší. Nejde jen o to, že Erebos je jako virus. On mění samotnou strukturu toho, čeho se dotkne. Je to kontaminace. Podívejte se na data z Newtonu – už samotný kontakt s několika atomy změnil chování přístrojů. Ne šum, ale systematické odchylky. Jako by logika prostoru byla nakažlivá a Erebos do ní vnášel vlastní pravidla.“

„Kontaminace struktur,“ zopakoval Tanaka a zamyslel se. „To znamená, že i když to zavřeme do komory, už to není izolované. Všechno, co s tím přišlo do styku, je ovlivněné. A to znamená… my sami.“

Ticho, které následovalo, bylo ještě tíživější než kterékoliv předtím.

Večer Marty našel Emily v malé knihovně zařízení. Seděla u stolu, před sebou otevřený zápisník – ne ten starý Kovářův, ale vlastní, plný poznámek a diagramů. Na okamžik si myslel, že píše do deníku, ale pak si všiml rovnic a krátkých vět vepsaných mezi nimi: „odpovědnost“, „hranice“, „pýcha“.

„Můžu?“ zeptal se a ukázal na prázdné místo vedle ní.

Přikývla. Nezvedla oči, ale posunula hrnek s vychladlým čajem, aby mu uvolnila místo.

„Máš pravdu,“ řekl tiše. „Tohle není jen fyzika. Je to něco, co jsme možná neměli nikdy otevřít.“

Podívala se na něj poprvé, její pohled byl unavený, ale v něm jiskra – jiskra, která nebyla vědecká, ale lidská. „Víš, Marty, někdy si říkám, proč vlastně dělám vědu. Není to jen kvůli poznání. To by nestačilo. Je to kvůli odpovědnosti. Pokud rozumíš zákonům, máš povinnost chránit ty, kteří jim nerozumí. Jinak se z vědy stane jen nástroj. Zbraň. A to nechci.“

Marty sklopil oči. Přesně to cítil už dlouho, ale nikdy to neuměl říct tak jasně. „Já… já jsem vždycky chtěl být objevitel. Jít první. Ale když se na to dívám teď… možná je důležitější zůstat člověkem, než být průkopníkem.“

Na chvíli zavládlo ticho, tentokrát ne tíživé, ale jiné. Tiché porozumění, které nepotřebovalo další slova.

Emily se usmála, slabě, ale upřímně. „Možná poprvé slyším, že někdo chápe, co tím myslím.“

Marty jí úsměv oplatil. A pochopil, že ve světě, kde se hroutily zákony reality, právě tohle malé spojenectví mělo cenu větší než všechny Nobelovy ceny dohromady.

Za zdmi izolace svět mlčel. Média přinášela zprávy o „neobvyklých meteorologických jevech“ a „lokálních poruchách infrastruktury“. Nikdo ale veřejně nevyslovil, že šlo o důsledky experimentů s Erebosem.

Bylo to ozbrojené ticho. Svět zadržoval dech, zatímco vlády a korporace tahaly za nitky. Vědci věděli, že se nacházejí v bodě zlomu – ale sami byli rozdělení. Někteří chtěli pokračovat, jiní se báli. A mezi nimi dva lidé, kteří v chaosu našli alespoň okamžik čistého porozumění.

A možná právě to byla první jiskra odporu proti temnotě, která se blížila.

Epidemie paradoxů

Na začátku to byly jen drobnosti, úkazy tak podivné, že se daly svést na klam paměti, na únavu nebo na poruchu záznamových zařízení. Jenže jak dny plynuly, jejich četnost i intenzita rostly. To, co kdysi působilo jako okrajová zvláštnost, se stalo každodenní realitou – a s ní přišla děsivá pravda: svět se začal lámat.

První časové smyčky byly sotva znatelné. V Ohiu zažil mladý pošťák dvakrát stejnou ranní rozvážku. Chtěl si dát kávu, ale hrnek už byl umytý a odložený, jako by tu stejnou činnost provedl už před chvílí. Ve stejném čase na opačné straně státu žena vstoupila do svého obchodu se zeleninou – a okamžitě stála před dveřmi znovu, s taškou, kterou už měla vyloženou na pult.

Zprávy se množily. V New Yorku se jeden muž vracel stále do stejné zastávky metra, jako by ho tam cosi vrhalo zpátky. Na hodinkách měl 14:03, stále dokola. Policie nakonec musela stanici uzavřít – cestující se panicky snažili uniknout, ale vždy se znovu objevovali na perónu.

Čas přestal být linií. Byl to kruh, který si vybíral, koho do něj vtáhne.

Pak přišlo to, co vědci nazvali „anomálií existence“. Zmizela dívka jménem Sofia Ramirezová, studentka biochemie z Mexika. Její přátelé tvrdili, že ještě ráno seděla s nimi v kavárně. Jenže na univerzitních záznamech její jméno neexistovalo. V rodném městě si na ni nikdo nevzpomínal. Její rodný list i pas byly prázdné formuláře.

Marty sledoval její profil na sociálních sítích, který se před jeho očima rozpadal. Nejprve zmizely fotografie, pak texty, pak celé stránky. Nakonec se web choval, jako by žádný účet nikdy neexistoval.

„Kauzalita se přepisuje,“ vysvětlila tiše Mei-Ling, když analyzovala data. „Paradox, který jsme vytvořili, je jako editor reality. Věci, které by neměly nastat, jsou mazány. Lidí, kteří by… neměli být, prostě přestávají existovat.“

„Ale to není náhoda,“ odporoval Mitchell, který si odfrkl a odvrátil pohled. „To je… selektivní. Jako by někdo rozhodoval.“

Emily zbledla. „Ne někdo. Něco.“

Vrchol hrůzy ale přišel s gravitačními bouřemi.

Poprvé se objevily v Indii. Město Nagpur se během několika minut změnilo v dějiště apokalypsy. Lidé na ulicích začali křičet, když jejich těla ztratila váhu – stovky mužů, žen a dětí se zvedly ze země, jako by je odnášel neviditelný vítr. Budovy se nakláněly, auta se převracela. Někteří lidé dokázali zachytit zábradlí nebo kmeny stromů, ale většina mizela do oblohy.

O několik hodin později přišla opačná bouře. Tentokrát v Kapském Městě. Gravitace se tam zhoupla opačně – lidé byli přitlačeni k zemi takovou silou, že se lámala žebra, drtila kosti. Celé čtvrti se propadly samy do sebe, jako by na ně dopadl neviditelný balvan.

Média mluvila o „nevysvětlitelných geologických jevech“. Ale týmy, které analyzovaly satelitní data, už věděly, že šlo o gravitační pole, která se chovala naprosto iracionálně. Byla „tažena“ k bodům, které neexistovaly – k jakýmsi stínovým ohniskům ve vesmíru.

Na poradě v izolovaném zařízení u Houstonu vládl chaos. Harris stál před obrazovkou a jeho hlas zněl napjatě:

„Tohle už nejsou izolované případy. Máme desítky hlášení z celého světa. Časové smyčky, ztráty osob, gravitační poruchy. Všechny mají stejný vzorec – jejich zdroj sleduje stopu Incidentu Sigma.“

Möllerová sevřela ruce v pěst. „Erebos není hmota. Není to látka, kterou můžeme držet v kontejnerech. Je to… paradox. Dynamika, která do našeho vesmíru nepatří.“

Mitchell prudce vstal. „Tohle je panikaření. Každá nová fyzika vypadá jako paradox, než ji vysvětlíme. Copernicus, Newton, Einstein – všichni byli kdysi nesmyslem. A teď je z nich základ vědy!“

„A kolik měst muselo shořet, než si je svět poslechl?“ vyštěkla Emily. Její hlas se třásl, ale ne ustupoval. „Tady nejde o teorii. Tady jde o realitu, která se hroutí.“

Marty seděl mezi nimi, ticho. V očích měl prázdný, unavený pohled. V duchu znovu a znovu viděl Sofiu Ramirezovou – nebo spíš její prázdnotu, místo, kde kdysi byla. Fascinace střídala hrůzu. Cítil se jako někdo, kdo stojí na okraji propasti a neví, zda skočit, nebo utéct.

Noc přinesla chvíli oddechu. Marty a Emily odešli z komplexu, poprvé po týdnech strávených v izolaci. Houston byl dusný, ale živý – ulice plné světel, hudby a smíchu. A právě proto byl ten kontrast tak krutý.

Skončili v baru, kde hrála kapela. Basová linka otřásala podlahou, lidé se smáli, tančili, pili. Emily si sundala sako a nechala si na sobě jen jednoduchou blůzu. Na okamžik vypadala, jako by na svět žádné paradoxy nedoléhaly.

„Posledně ti to nestačilo?“ řekla s úsměvem, když ji Marty vytáhl na parket.

„Ne,“ odpověděl a jejich ruce se dotkly. Dotek byl drobný, ale v Martyho těle prošel výboj. Smáli se, šlapali vedle rytmu, naráželi do jiných tanečníků – a bylo to lidské. Skutečné.

Když se hudba zpomalila, Emily položila hlavu na jeho rameno. „Víš,“ zašeptala, „někdy si myslím, že to všechno – Erebos, diamanty, Incident Sigma – že to není jen věda. Že je to zkouška. A že jsme možná odpověděli špatně.“

Marty jí přejel rukou po zádech a přitiskl ji k sobě. „Pak musíme najít správnou odpověď.“

A v tu chvíli ji políbil. Tentokrát ne váhavě, ne jako gesto útěchy. Ale naplno, s tíhou všeho, co se kolem nich hroutilo.

Další den se svět tvářil, že se nic neděje. Televizní stanice mluvily o „extrémních meteorologických podmínkách“ a „neobvyklých atmosférických proudech“. Politici stáli před kamerami a pronášeli věty, které měly uklidnit.

Ale v srdci vědců rostl jiný pocit: tíseň. Věděli, že skutečnost už není pevná. Byla jako sklo s prasklinou – a každá nová anomálie byla tlakem, který tu prasklinu rozšiřoval.

Epidemie paradoxů začala. A nebylo jasné, zda je ještě možné ji zastavit.

Na prahu pekla

Laboratoř poblíž Houstonu se změnila v klec. Venku se svět tvářil, že žije dál – televize hlásily úspěchy ekonomiky, politici se usmívali do kamer, počasí se prezentovalo jako idylické. Jenže uvnitř to neklamalo. Betonové stěny s jedinými úzkými okny připomínaly bunkr, ne výzkumný komplex. Bzučení klimatizace a občasné cinknutí kovu v potrubí byly jediné zvuky, které rušily tíživé ticho. Nikdo z vědců se už nepokoušel předstírat, že mají situaci pod kontrolou.

Všichni věděli, že vlády i korporace nenechají Erebos spát. Incident Sigma byl oficiálně pohřben pod nánosem dezinformací, ale každý z nich měl přístup k dost informacím, aby pochopil, že v podzemních halách po celém světě se rodí nové, ještě šílenější projekty. V kuloárech se šířily šeptandy o tajných základnách, kde se testují miniaturní singularity, o korporátních konsorciích, která chtějí z Erebosu vyrobit palivo pro kosmické flotily, a o generálech, kteří sní o zbraních schopných převrátit města vzhůru nohama jediným pulzem. Všichni v laboratoři věděli, že jde o víc než o vědu. Šlo o politiku, o moc – a o přežití. Američané nebyli sami – Japonci, Rusové, Číňané, dokonce i menší státy se snažily ukousnout si kousek z té nebezpečné kořisti.

Harris s Möllerovou našli důkazy náhodou – při kontrole dat z Newtonu se dostali do špatně zabezpečeného úložiště. Stačilo pár kliknutí a na obrazovce se objevily dokumenty, které měly zůstat navždy skryté. „Podívej,“ šeptla Helena, a její prsty se třásly, když přetahovala soubor na hlavní monitor. Černobílé schéma vypadalo na první pohled jako obyčejný diagram magnetické pasti. Ale popisky mluvily jasně: Project Goliath – gravitační destabilizátor. Harris polkl, jeho ruce se automaticky sevřely v pěst. Na dalším souboru stálo: Singularity Lance – weaponized spacetime rupture.

Harris si promnul čelo, jako by se snažil fyzicky setřít hrůzu, kterou právě uviděl. „Tohle… tohle je proti všemu, čemu jsme se učili. To už není výzkum, to je plánování apokalypsy.“

„Oni z toho chtějí udělat zbraň,“ vydechl Harris. Slovo „zbraň“ se vznášelo ve vzduchu jako jed, nikdo se ho neodvážil zopakovat.

Mitchell se ani nepokusil skrýt úsměv. Seděl opřený v židli, ruce za hlavou, a působil skoro spokojeně. „A co čekáte? Že se lidstvo otočí zády k něčemu takovému? Ne. Tohle je cesta vpřed. My jsme u toho byli první, my bychom měli vést. A ne nechat si to vzít těmi idioty z Pentagonu nebo TokyoTech.“

Emily prudce vstala, židle za ní zavrzala o betonovou podlahu. „Vést? K čemu, Robe? K tomu, aby se celé kontinenty propadaly do sebe? Aby se realita lámala jako sklo? Podívej se, co se stalo na Newtonu! My jsme…“ hlas se jí zlomil a chvíli hledala dech, „…my jsme otevřeli něco, co se nikdy otevřít nemělo.“

„Takže chceš, abychom zavřeli oči?“ odsekl Mitchell, jeho tón ostrý jako nůž. „Dějiny nepíšou ti, kdo se bojí. Dějiny píšou ti, kdo mají odvahu. A Nobelova cena za fyziku nebude čekat na zbabělce.“

„Tady nejde o Nobelovku!“ vykřikla Emily, její hlas se rozechvěl. „Tady jde o všechno. O lidstvo. O samotný čas a prostor. Co je ti platné, že tvoje jméno zůstane v učebnicích, když už nebude nikdo, kdo by je četl?“

Nastalo dusivé ticho. Všichni se na chvíli vyhnuli pohledům jeden druhému.

Mei-Ling, dosud mlčící, sklonila oči k obrazovce. Její hlas byl sotva slyšitelný: „Vidíte, co děláme? Už nejsme vědci, jsme účetní v pekle. Počítáme kroky k vlastnímu zániku.“

Marty stál uprostřed mezi nimi, jako by fyzicky cítil, jak ho jejich slova trhají na kusy. V hlavě mu hučel Newton – stěny propíchnuté diamanty, sirény dekomprese, Emilyin bledý obličej ve světle monitorů. Fascinovala ho možnost, že Erebos může být klíčem k jiným světům. Že by mohli nahlédnout za hranice reality. Ale zároveň cítil, že každým dalším krokem po téhle cestě ztrácí něco, co se nedá nahradit – kus lidství.

„Možná,“ ozval se tiše, „nejde jen o to, co dokážeme. Možná jde o to, co si dovolíme.“

Mitchell na něj vrhl pohled plný pohrdání. „Slyším v tobě Emily. Strach. To není věda, Martine. To je slabost.“

Ale Marty věděl, že to není slabost. Byla to tíha odpovědnosti. A ta byla horší než jakýkoliv strach.

Vzpomněl si na pradědečkovy poznámky v zažloutlém sešitě – o nule, která je začátkem i koncem, o tom, že hranice vědy není v rovnici, ale v odvaze říct „dost“. Tehdy mu to připadalo jako filozofické tlachy, teď to znělo jako varování.

Později večer našel Emily sedět sama v malé jídelně. Lampička vrhala kruh světla na její tvář, oči měla upřené do prázdného hrnku. Nejspíš už dávno vystydlého. Sedl si proti ní, chvíli mlčeli.

„Víš, Marty,“ začala tiše, „měla jsem kdysi sen. Že budu dělat vědu, která pomůže lidem. Lék na rakovinu, čistou energii, něco, co dá smysl. A teď? Teď mám pocit, že stojím na prahu pekla.“

„Možná,“ řekl Marty a zkoušel najít slova, „možná jde o to, co si z toho vezmeme. Jestli zůstaneme lidmi, nebo se z nás stanou… stroje na moc.“

Podívala se na něj a v očích se jí zablesklo něco, co připomínalo úlevu. „Zůstat člověkem,“ zopakovala. „To je možná ta největší výzva ze všech.“

A pak už nemluvili. Jen tam seděli, sdíleli ticho, které je svým způsobem spojilo víc než všechny bouřlivé diskuse.

Když se rozešli do svých pokojů, Marty ležel dlouho vzhůru. Přemýšlel o Mitchellovi a jeho ambicích, o Harrisovi a Möllerové, kteří se teď dusili pod tíhou důkazů. Přemýšlel o Emily. O jejím pohledu, o jejím hlasu, který se mu zařezával do mysli hlouběji než všechny rovnice dohromady. Věděl, že stojí na křižovatce. A že každé rozhodnutí může být poslední.

Trhlina se rozevírá

Na svět se snášel klamný klid. V televizi běžely zprávy o růstu akciových trhů, o úspěšných misích na Mars, o kulturních festivalech. Ale mezi těmi bezvýznamnými úsměvy se začaly objevovat střípky, které nedávaly smysl. Zprávy o lidech, kteří prý prožili stejný den dvakrát. O ulicích, jež se náhle ztratily z map, a pak se objevily o pár bloků dál. O městech, která se chovala, jako by byla „odpojena“ od prostoru – tramvaje do nich dojely, ale nikdy nevyjely ven, jako by se kola reality zadrhla.

Policista v Berlíně přísahal, že jeho hodinky ukázaly tři ráno dvakrát po sobě, a oba časy prožil do detailu stejně. V Tokiu studenti našli celou ulici zmizelou – budovy pryč, asfalt rovný, jako by tam nikdy nestála. O den později byla ulice zpátky, včetně lidí, kteří tvrdili, že nikam nezmizeli.

Pak začaly přicházet události větší, děsivější. Chicago se během jednoho odpoledne lehce zhoupnulo, jako loď na vlně. Ocelové věže kvílely, lidé křičeli, voda v jezerech se rozlila přes břehy. Trvalo to jen pár vteřin, ale město nezapomnělo. V Austrálii celé městečko vypadlo z elektrické sítě – nejen proud, ale i signály, GPS, vše. Bylo to, jako by ten kousek světa na okamžik přestal existovat.

Newton už byl zakonzervovaný, ale data z něj stále studovali. V izolovaném středisku u Houstonu tým seděl nad záznamy a snažil se najít souvislost. Harris s Helenou propojili čidla gravitačních anomálií a výsledky byly jasné. Všechny ty jevy směřovaly k jediné ose, která se táhla vesmírem jako neviditelný hrot. Osa vytvořená párem diamantů – jedním s kladnou, druhým se zápornou hmotností.

„Je to jako nůž,“ řekla Helena a ťukla do obrazovky, kde se na černém pozadí svítila červená linka. „Řeže prostor napůl. A trhlina se podél něj dál otevírá.“

Všichni mlčeli. Bylo to horší, než čekali.

Paradoxy se stupňovaly. Vědecké časopisy mlčely, ale internet se plnil historkami. Některé byly absurdní – lidé tvrdili, že potkali sami sebe, že jejich děti přeskočily o roky vpřed, že fotografie z rodinného alba změnily obličeje. Ale jiné příběhy byly podloženy daty, kamerové záznamy, satelitní snímky, měření času.

Marty sledoval hodiny. Byly dvě ráno. O pět minut později tam stále byly dvě ráno. A znovu. Pět minut, deset, dvacet. Hodiny se pohnuly teprve poté, co čas prožil podruhé. Když to pak popsal Emily, jen přikývla. „Já taky.“

V laboratoři panovalo dusivé napětí. Vládní emisari je tlačili k výsledkům, každý den přicházely nové požadavky. Najděte způsob, jak trhlinu využít. Jak ji stabilizovat. Jak z ní udělat technologii. Nikdo nechtěl slyšet o riziku. Nikdo nechtěl slyšet, že to je jako hrát si s žiletkou v temné místnosti.

Tehdy Mei-Ling předložila svou teorii. Stála před tabulí, ruce roztřesené, oči unavené po bezesných nocích. Na bílou plochu kreslila křivky, které připomínaly sinusoidu zkříženou s kruhem.

„Říkám tomu závora,“ pronesla. „Trhlina se otevírá, protože máme pouze jeden pevný pár. Jeden bod nula. Pokud bychom vytvořili protibod, rovnováhu, mohli bychom proces zastavit. Jako dveře – potřebují panty i zámek. Bez zámku zůstane jen průchod.“

„To je bláznivost,“ utrousil Mitchell a mávl rukou. „Vytvořit další pár diamantů? To nás jenom dorazí. A navíc – možná to právě otevře druhou trhlinu.“

„Možná,“ připustila Mei-Ling. „Ale bez pokusu se trhlina nezavře nikdy. A když se bude dál šířit, zůstane jen prázdnota.“

Ticho. Harris přejížděl pohledem po všech. „Musíme rozhodnout,“ řekl nakonec. „A vlády čekají na odpověď.“

Marty seděl večer s Emily venku, na lavičce u areálu. Hvězdy nad nimi byly jasné, ale obloha působila jinak – jako by byla prasklá, popraskaná na tisíc křehkých linií.

„Víš,“ řekla Emily tiše, „mám pocit, jako bychom byli pionýři. Na hranici existence. První lidé, kteří vykročili tam, kde se čas a prostor lámou.“

Marty ji poslouchal a mlčel. Její hlas byl unavený, ale zároveň v něm byla síla, která ho přitahovala víc než všechny vědecké teorie.

„A přitom,“ pokračovala, „bych raději byla obyčejná žena. Co chodí večer tančit. Co se směje, i když neumí kroky. Co má boty od prachu, a ne od sterilních laboratoří.“

Marty se usmál. Byl to úsměv unavený, ale opravdový. „Tak tě tam ještě jednou vezmu,“ řekl. „Ještě jednou. Ať se stane cokoliv.“

Na chvíli byli jen dva lidé pod hvězdami. Ne vědci, ne svědci konce světa. Jen muž a žena, kteří si dovolili snít, že i v chaosu lze najít dotek normálního života.

Ale ráno chaos pokračoval. Zprávy hlásily, že v Indii se vesnice zvedla několik metrů nad zem a tam zůstala, domy i lidé uvnitř, jako v bublině. V Kanadě se celé jezero vypařilo během sekundy, aby se o hodinu později vrátilo zpátky, včetně ryb a lodí. Některé z lodí byly na jiném místě, než předtím.

Vědci chápali, že to není náhoda. Trhlina se rozevírala dál. A s každým dalším paradoxem byla o krok blíž k tomu, aby pohltila celý svět.

Rozkol

Mitchell, doposud Martův přítel a neformální vůdce části týmu, se postavil do středu konferenční místnosti. Jeho hlas byl ostrý a neústupný, odrážel se od stěn jako výstřel. Bylo jasné, že nehovoří pouze o fyzice, ale o politice existence. „Musíme si přiznat pravdu. Erebos není hrozba, je to dar. Síla, která nás může vynést nad všechny ostatní. Dokážeme-li ji zkrotit, budeme schopni ohýbat gravitaci, manipulovat s časem, držet v rukou moc, jakou lidstvo nikdy nemělo. A pokud se jí vzdáme, udělají to jiní – a pak se staneme jen oběťmi. Je naší povinností ji ovládnout.“

Za jeho zády stáli tři spojenci, kteří se k němu připojili. Dr. Sofia Alvarezová mluvila věcně, ale s nebezpečnou jistotou. „Tato technologie se zrodila. Nelze ji zrušit. Pokud to neuděláme my, udělá to někdo jiný. A věřte mi, že pak litovat budeme všichni.“ Profesor Raymond Clarke, postarší teoretik unavený anonymitou, viděl v Erebosu cestu, jak se nesmazatelně zapsat do dějin. „Moje jméno bude vyslovováno vedle Newtona a Einsteina,“ řekl s třesoucím se, téměř fanatickým hlasem. A nakonec Okoye, muž, který přežil průraz diamantů jen o vlásek. Jeho motivace byla temnější než u ostatních. „Viděl jsem smrt zblízka. Pokud Erebos dokáže ukončit války tím, že už žádná nebude možná, pak je naší povinností jej použít jako ultimativní odstrašení.“

Proti nim se postavili Emily, Mei-Ling, Harris a Helena Möllerová. Emily, obvykle klidná a vyrovnaná, tentokrát promluvila s vášní, která všechny umlčela. „Nobel vynalezl dynamit a myslel si, že přinese pokrok. A skončil tím, že celý život litoval. Jeho jméno dnes známe hlavně díky Ceně míru, kterou založil, aby odčinil svou chybu. Chcete jít po stejné cestě? Jsme poslední, kdo ho dokáže zastavit, než se stane zbraní.“

Mei-Ling ji doplnila, hlas se jí třásl, ale oči měla tvrdé. „Oppenheimer po prvním jaderném testu řekl: ‚Nyní jsem se stal Smrtí, ničitelem světů.‘ Dobře věděl, co rozpoutal. A vy, Mitchelle, chcete být další v té řadě? Máte opravdu žaludek na to, aby o nás psali jako o těch, kdo spustili konec reality? Diamanty už jednou prorazily naši realitu. Chcete jim dát klíč?“

Harris, dosud vždy diplomat, tentokrát poprvé udeřil do stolu. „Einstein sám varoval, že technický pokrok nic neznamená, pokud není doprovázen etickým růstem. A ten tu není. Není tu nic než touha po moci a megalomanie. Pokud půjdeme vaší cestou, nezůstane z nás nic než stín. Budeme zapomenuti jako varování.“

Marty stál stranou, rozpolcený. Fascinace ho strhávala – ten krásný, hrozivý paradox, který překračoval všechna pravidla fyziky, ho nepřestával uchvacovat. Cítil v sobě dědictví pradědečkovy myšlenky, které jej táhlo k pochopení neznáma.

Ale když se zadíval na Emily, uvědomil si, že v jejích očích není jen strach. Bylo tam odhodlání, lidskost a síla chránit svět před šílenstvím, i kdyby to znamenalo vzdát se slávy. Viděl v ní odraz svého vlastního nově nalezeného svědomí.

Slova se mu drala z úst pomalu, těžce, jako by každé z nich vážilo tunu, přesto byla tónem konečná. „Nemůžu stát na straně, která chce z Erebosu udělat zbraň. Ne po tom, co jsme viděli. Moje síla není v tom, že všechno chápu – ale v tom, že vím, co bychom nikdy neměli udělat.“ Bylo to rozhodnutí, které popíralo celou jeho vědeckou kariéru.

Byla to poslední kapka. Mitchell se k němu otočil a v jeho očích se mísila zloba s hořkostí. „Takže i ty, Martyi? Myslel jsem, že máš odvahu. Myslel jsem, že se nezalekneš pravdy. Ale ty jsi jen slaboch. Vyděšený kluk, který radši couvne před konečným poznáním.“

Marty se mu podíval do očí a řekl rozhodně: „Možná. Ale někdy je větší odvaha říct ne, než skočit do propasti jen kvůli slávě. Vy chcete vládnout realitě. My ji chceme jen chránit.“

Bylo to jako prasknutí lana. Jejich přátelství, kdysi pevné, se v té chvíli definitivně přetrhlo. Mitchell se odvrátil, jeho stoupenci s ním. Mezi oběma skupinami se otevřela hluboká trhlina – ne fyzikální, ale lidská, a možná o to ničivější. Vědecký tým se rozpadl na "Existenční realisty" (Mitchell, Clarke, Alvarezová, Okoye) a "Etické ochránce" (Emily, Harris, Helena, Marty, Mei-Ling).

Po bouřlivé debatě se skupiny rozešly i fyzicky, každá do své přidělené laboratoře na Zemi, kde měly pokračovat v utajeném výzkumu. Když za Martym, Emily a Mei-Ling zaklaply dveře jejich křídla, Emily se na něj zadívala. Její hlas byl měkký, unavený, ale pevný. „Víš, co jsi právě udělal?“

„Ztratil přítele,“ zašeptal Marty.

„Ne,“ zavrtěla hlavou. „Našel jsi něco jiného. Sílu. Zodpovědnost. A… partnera.“

Na chvíli mezi nimi panovalo ticho, v němž si rozuměli beze slov. Emily natáhla ruku a sevřela jeho dlaň. Nebyl to polibek, nebyla to vášeň, byl to tichý slib, stvrzený společným strachem a společným rozhodnutím, že už nebudou stát sami.

Rozkol byl nevyhnutelný. Na jedné straně Mitchell a jeho stoupenci, kteří viděli v Erebosu zbraň a cestu k moci. Na druhé straně Emily, Mei-Ling, Harris, Helena – a teď i Marty, kteří věděli, že některé dveře je lepší nikdy neotevřít.

A zatímco se hádali a rozhodovali, trhlina do antivesmíru, kterou za sebou zanechaly nehybné diamanty kdesi na oběžné dráze, dál rostla – tichá, neúprosná, hrozící pohltit nejen jejich tým, ale i samotnou realitu. Věděli, že jejich boj teprve začal.

Cena za ambicí

Laboratoř, kde kdysi probíhaly oficiální experimenty, byla teď ponořená do polostínu. Byla to jedna z podzemních zkušeben v Novém Mexiku, kde se tým usadil po incidentu na Newtonu, a atmosféra tu byla stejně těžká jako stín. Mitchellova skupina se tu sešla v noci, mimo dohled ostatních i mimo vědomí vedení.

Clarke, Alvarezová a Okoye stáli kolem magnetické pasti, která vypadala jako dutý ocelový prstenec posetý kabely a senzory. V jeho středu se vznášela drobná kapsle s fragmentem Erebosu – mikroskopickým množstvím záporného vodíku. Byla to ta nejčistší podoba negoprotia, s nímž se odvážili pracovat.

„Pole drží,“ oznámila Alvarezová, napjatě sledující hodnoty na displeji. Její hlas se snažil znít klidně, ale Mitchell poznal, že se jí třese ruka. První selhání na Newtonu je změnilo všechny.

Clarke byl naopak podivně oživený. Jeho unavená tvář, tolikrát zlomená neúspěchy a zapomněním, teď zářila horečnatým leskem. „Tohle je ono,“ pronesl s chraplavým nadšením. „Tento okamžik mě zapíše do učebnic. Nikdo nezapomene, že jsem byl u toho.“ Jeho touha po vědecké nesmrtelnosti byla hmatatelná.

Mitchell se na něj podíval a na okamžik v něm zahlédl svého mladšího já. Touhu po uznání, po nesmrtelnosti v očích vědy. „Začni záznam,“ přikázal Alvarezové. „Ať mají jednou důkaz.“

Experiment měl být jednoduchý – modulovat magnetické pole a zjistit, zda lze zápornou hmotu stabilizovat v menší, kontrolované formě. Jenže jakmile zesílili proud do supravodivých cívek, past zaskřípěla jako železo pod obrovským tlakem. Displeje se rozblikaly, červená čísla stoupala vzhůru.

„Je tam fluktuace!“ vykřikla Alvarezová. „Pole není symetrické, rezonance narůstá!“

„Držte to!“ poručil Mitchell, hlas mu přeskočil. „Už to skoro máme! Potřebujeme víc energie!“

Ale Clarke se pohnul k ovládacímu panelu dřív, než kdokoli stihl reagovat. „Musíme to ustát!“ zařval, jako by bojoval s neviditelným protivníkem. Jeho ruce se rozletěly po klávesnici, snažil se ručně vyrovnat sílu polí a vnést do chaosu svou vlastní vůli.

V tu chvíli se magnetická past roztříštila.

Ozval se výkřik, kovový skřípot a pak slepý záblesk, který místnost naplnil oslňujícím světlem. Tlaková vlna odhodila Alvarezovou i Mitchella ke zdi. Když se svět vrátil, uprostřed laboratoře zela prázdná díra v podlaze – hladká, dokonalá, jako by tam někdo vyřízl kruh skalpelem. Okraje otvoru ještě doutnaly, vzduch byl plný pachu ozónu a spálené izolace. A Clarke už tam nebyl.

Mitchell vstal, ohromený. „Ne…“ vydechl. Okoye stál jako zkamenělý. Pak se pomalu odvrátil, poprvé bez jediného slova, jeho ticho bylo hlasitější než detonace.

Pohřeb proběhl o dva dny později v tichém houstonském krematoriu. Clarkeovo tělo se nenašlo – zmizelo bez stopy, pohlceno anomálií, která musela operovat na časových, nikoli prostorových osách. Byla jen prázdná rakev přikrytá americkou vlajkou a fotografie, na níž se usmíval mladší, nadšený vědec.

Atmosféra byla těžká. Celý tým se znovu sešel, i ti, kdo se předtím rozešli ve zlém. Emily stála vedle Martyho, hlavu skloněnou, oči vlhké. Když rakev klesla dolů, otočila se na Mitchella.

„Kolik ještě varování potřebujeme? Nejdřív Newton, teď Clarke. Kolik životů to bude stát, než pochopíš, že to není cesta?“ ječela na něj, ale její hlas byl hluboce zraněný.

Mitchell se na ni podíval s tvrdostí v očích, která byla sotva lidská. Jeho tvář byla maskou neústupnosti. „Clarke věděl, co riskuje. Zemřel pro vědu. A jednou, až bude svět bezpečnější a mocnější díky tomu, co tu dnes začínáme, nikdo nebude mluvit o jeho smrti jako o varování. Bude to oběť.“

Alvarezová mlčela, ale její tvář byla strnulá. V koutku oka jí cukl sval, jako by i ji pronásledovala hrůza z posledních okamžiků.

Emily zavrtěla hlavou. „To není oběť, to je vražda rozumu. To je pyšné hraní si na Boha, Mitchelle. Zastav se, dokud je čas.“

Mitchell se odvrátil a šel pryč, aniž by se ohlédl.

Okoye se od pohřbu uzavřel. Přestal chodit na porady, nereagoval na zprávy, jeho pokoj byl tmavý, závěsy zatažené. Když se Marty odvážil zaklepat, cítil okamžitě pronikavý pach alkoholu. Okoye seděl na posteli s lahví v ruce, oči zarudlé, z jeho silné postavy vyprchala veškerá energie.

„Jdi pryč,“ zamumlal. „Viděl jsem Clarka zmizet. Viděl jsem, jak ho to… sežralo. A pořád to vidím. Nechci už nic vědět. Nechci už nic slyšet. Ta absolutní nula není jen fyzika, Marty. Je to konec.“

Marty chvíli stál, neschopen slova. Viděl, jak se silný, odvážný muž rozpadl, jak se utopil v té jediné vteřině, kdy stál příliš blízko propasti. Byl to kolaps duše.

Zavřel dveře a vrátil se k Emily. V jejím pohledu byla bolest i neústupnost. „Vidíš?“ řekla. „Tohle je cena. A přesto Mitchell nepřestane. Pro něj je to jen další rovnice s proměnnou M za Mrtví.“

Marty mlčel. Ale uvnitř věděl, že se přiblížili bodu, odkud není návratu. Clarke byl první, ale nemusel být poslední. A Erebos, tichý a nelítostný, dál čekal ve stínech laboratoří, aby si vzal, co mu lidé sami nabídnou. Nyní, se zničenou Newtonem a Clarkeovou nepochopitelnou smrtí, se morální singularita prohloubila. Martyho tým věděl, že musí jednat.

Poslední experiment

Nová laboratoř nebyla nikterak okázalá. Nebyla ukrytá v lesklém skleněném kampusu, ani orbitální jako Newton, která od Incidentu Sigma zůstávala uzavřená a mrtvá, obíhající Zemi jako tichá připomínka hybris. Tahle hala se nacházela v podzemí někde v nevadské poušti – zvenku jen nízký komplex s betonovými stěnami, uvnitř ale svět, kde se protínaly věda a zoufalství. Kovové stěny vibrovaly stálým bzučením magnetických cívek, kryogenní potrubí dýchalo oblaky páry a každý krok zněl, jako by se ozýval v prázdném chrámu.

Oficiálně šlo o „vylepšenou linku na výrobu negoprotia“, projekt schválený vládou jako zástěrka pro další aplikace. Ve skutečnosti se tu připravovalo něco, co by oficiální místa nazvala herezí – a co tým sám mezi sebou označoval za poslední pokus o záchranu reality.

Mei-Ling Zhou, která od prvního dne nosila v hlavě svou teorii „závory“ (zámku na reality), vedla každý krok s přesností chirurga. Cílem bylo vytvořit nový, stabilní pár záporné a kladné hmoty, který by překryl a utěsnil neviditelnou jizvu po Clarkeově incidentu.

„Potřebujeme nulovou teplotu,“ připomněla tiše, když kontrolovala parametry na displeji. „Žádný šum. Absolutní nulu, nebo to selže.“

„To není možné,“ zamumlal Mitchellův někdejší stoupenec a Clarkeův nástupce, ale nikdo ho neposlouchal. Clarke už nebyl mezi nimi – jeho smrt visela nad celým projektem jako varovný přízrak, tichá připomínka ceny.

Emily stáhla zip laboratořní kombinézy až ke krku a pohlédla na Martyho. Jejich pohledy se setkaly, a v tom tichém okamžiku si uvědomili, že stojí na hraně něčeho, co už nemá cestu zpět. „Vypadáš, jako bys nesl celý svět na ramenou,“ řekla tiše.

„Možná neseme,“ odvětil s úsměvem, který byl spíš hořký než veselý.

Emily stála opřená o panel a chvíli mlčela. Všichni pobíhali kolem, kontrolovali hodnoty a nastavovali magnetické pasti, ale ona se dívala na displej, kde se křivky sbíhaly do jediné tenké linky – teplota se blížila absolutní nule. „Víš,“ řekla tiše Martymu, „někdy mám pocit, že tohle už není věda. Je to spíš modlitba. Ne vyslovená slovy, ale činy. Snažíme se zavřít něco, co jsme nikdy neměli otevřít, a spoléháme, že nás vesmír vyslyší.“

Marty na okamžik zadržel dech. Neodpověděl. V tom okamžiku mu došlo, že její slova přesně vystihla to, co všichni cítili – že každý stisk klávesy, každý impuls, každý výpočet je spíš prosbou než jistotou.

Hala se postupně plnila napětím, které připomínalo spíš očekávání poslední modlitby než vědecký postup. Z reproduktorů se ozývalo pravidelné odpočítávání teploty – 2 kelviny, 1,5, 1,0 – až k hranici, kterou lidé nikdy dřív nepřekročili. Stěny rezonovaly, jako by samy protestovaly proti násilí na fyzice, které se v jejich nitru chystá.

Marty a Emily našli na chvíli útočiště v malé odpočinkové místnosti vedle hlavní haly. Byla tam jen stará kožená pohovka a automat na kávu, který už několikrát selhal. „Víš, co bych teď chtěla?“ začala Emily, zatímco se opírala o chladnou stěnu. „Žena, která si večer čte při svíčkách, která si ráno stěžuje na počasí, která nemusí přemýšlet, jestli zítra vůbec existuje čas.“

Marty se pousmál, ale v očích mu bylo vidět stejné napětí. „Až tohle skončí,“ řekl, „zajdeme do toho malého baru a znovu si zatancujeme. Přísahám. I kdyby se měl vesmír zlomit vejpůl, uděláme to.“

Byla to slova, která nedokázal říct v laboratoři, mezi ostatními, pod nánosem rovnic a protokolů. Byla to slova čistá, lidská. Emily se k němu naklonila, a jejich polibek byl krátký, nesmělý – a přesto naplněný vším, co si dosud nedovolili přiznat. Polibek na prahu konce.

Do místnosti vtrhla Mei-Ling, netrpělivá a soustředěná. „Je čas,“ oznámila stručně.

Vrátili se do laboratoře, kde Tanaka nastavoval magnetické pasti. Pole musela být přesně synchronizována se stopou po diamantovém páru – stopou, která se od Incidentu Sigma vznášela jako neviditelná jizva v samotné struktuře reality. Všichni věděli, že jde o hazard. Pokud se synchronizace nepodaří, mohlo dojít k další katastrofě, možná k definitivnímu zhroucení prostoru kolem nich.

Napětí narostlo ještě víc, když se otevřely dveře a do haly vstoupil Mitchell se dvěma svými přívrženci. Jejich tváře byly tvrdé, odhodlané. „Co tohle má znamenat?“ pronesl Mitchell, když si všiml nastavení na hlavních konzolích. „Tohle není výroba negoprotia. Tohle je sabotáž. Pokus o uzavření projektu – a vy víte, že to není na vás!“

„Na nás už není nic,“ odpověděla Emily, neústupně. „Je to na všech. Na lidstvu. Jestli tohle nezkusíme, trhlina se rozšíří a všechno, co známe, skončí.“

Mitchell se zasmál, ale v jeho smíchu byla spíš hysterie než jistota. „Slabost,“ řekl a pohlédl na Martyho. „To je to, co tě nakonec vždycky stálo. Strach. Ale dějiny nepíší zbabělci. Píší je ti, co se odváží. A Erebos je náš osud – ať se vám to líbí, nebo ne.“

„Osud?“ opáčil Marty. Tentokrát v jeho hlase nebylo zaváhání. „Osud si nesmíme plést s pýchou. Už jednou jsme se snažili hrát si na bohy – a podívej se, co zbylo z Newtonu. Kolik lidí to stálo životy.“

Slova visela v prostoru, těžká a neúprosná. Mitchellovi stoupenci couvli jen o krok, ale v očích měli pochybnosti. Bylo to poprvé, co viděli Martyho tak rozhodného.

Mei-Ling aktivovala sekvenci chlazení. „Začínáme,“ oznámila, její hlas pevný a klidný jako zvon. „Magnetická pole stabilní. Synchronizace běží.“

Hala se rozzářila bílým světlem, když se spustil experiment. Vzduch zhoustl, ozval se vysoký tón, jako by samotný prostor protestoval proti násilí, které se na něm páchalo. Teplota klesla k nule, monitory křičely červenými výstrahami, ale parametry zatím držely.

Marty stál vedle Emily, jejich ruce se dotýkaly. Věděli, že to může být jejich poslední okamžik – a přesto v tom doteku cítili sílu. Sílu, která nevycházela z rovnic, z magnetů ani z chlazení, ale z rozhodnutí nést odpovědnost až do samého konce.

Mitchell se vrhl k ovládacímu pultu, ale Tanaka mu zatarasil cestu. „Ne,“ řekl pevně. „Tentokrát ne. Nemůžeš nést tuto odpovědnost.“

Všechno se chvělo. Hala hučela jako rozbouřený oceán. Na monitorech se začaly objevovat první vzory – křivky, které nevypadaly jako obyčejné fluktuace, ale jako něco uspořádaného. Mei-Ling vykřikla: „Kontakt! Pole rezonují s diamantovým párem! Zámek se zacvakává!“

V tu chvíli bylo jasné, že to není jen experiment. Byla to poslední modlitba, poslední pokus zastavit rozkládající se realitu. Ať to dopadne jakkoliv, už nebylo cesty zpět.

Závora nebo propast?

Laboratoř v nevadské poušti hučela jako srdce vesmíru – srdce, které právě selhávalo v záchvatu absolutní energie. Všechny monitory byly v červeném poli, varovné sirény kvílely, ale nikdo už je nevnímal. Vzduch se třásl pod tlakem magnetických polí a kryogenní systémy supěly, jako by se každým okamžikem měly zhroutit. V samém středu komory se rodilo cosi, co bylo zároveň úděsné i vznešené – nový střed reality, zárodek „závory“, o které Mei-Ling Zhou mluvila od prvního dne.

Diamantový pár, kdysi zrozený na Newtonu, teď rezonoval s uměle vytvořeným vzorkem Erebosu, který se snažili stabilizovat. Negoprotium se stáčelo do víru, který připomínal černou díru, jenže místo pohlcování hmota a antihmota kolem sebe vibrovaly v dokonalé symetrii. Vlny energie, čistá E=0, se šířily do stěn laboratoře, do země pod nimi, a zdálo se, že i do samotné struktury prostoru.

„Stabilizujte magnetické pasti!“ křičela Mei-Ling přes ohlušující hukot. Její oči se leskly – ne strachem, ale naprostým, chladným soustředěním. Věděla, že tato rovnice musí být vyřešena, a to teď.

Emily stála těsně vedle Martyho. Jejich ruce byly na stejném ovládacím panelu, prsty se občas dotkly, jako by jejich vědomí pracovalo v dokonalé souhře. „Drž to,“ sykla. „Musíme udržet fázi. Jestli pole ztratí rytmus, všechno se zhroutí. Spojení musí být dokonalé.“

„Držím,“ vydechl Marty. „Ale ta energie… Je to víc, než jsme čekali. Vymyká se to i pradědečkovu kódu.“

Na monitorech se objevovaly křivky, které připomínaly chaos, ale když se člověk díval dost dlouho, spatřil v nich skrytou melodii. Bylo to, jako by sama realita zpívala píseň, jejíž tónina byla lidem dosud neznámá.

Pak přišla rána. Jedna z kryogenních trubic praskla a bílá, mrazivá mlha okamžitě zaplnila část haly. Kov se křivil, magnety se chvěly. Harris, který do té doby stál v pozadí, se vrhl vpřed, generál v okamžiku krize.

„Pole klesá!“ zakřičel Tanaka. „Jestli ztratíme chlazení, je konec! Symetrie se rozpadne!“

Harris neváhal. Vzal nouzový modulátor a vrhl se k sekundárnímu panelu, přímo do mlhy kapalného helia. „Udržím to manuálně!“ zakřičel přes rameno. Jeho ruce kmitaly po ovladačích, i když kov mu spaloval kůži. „Jen dokončete sekvenci!“

Marty se chtěl pohnout, aby mu pomohl, ale Emily ho chytila za paži. „Ne,“ zašeptala. „Nechej ho. Ví, co dělá. Je to jeho volba.“ V jejím hlase nebyla krutost, ale hrozná, chladná pravda.

Harris otočil hlavu, tvář už pokrytou jinovatkou. „Dělejte to! Dokončete to!“ A pak se ozval praskot – proud energie jej obalil v modrobílé záři. Na okamžik vypadal jako socha ze světla, než jeho tělo zmizelo v závoji mlhy, pohlceno energií, kterou se snažil zkrotit.

Mitchell, který stál kousek dál, vykřikl. Jeho tvář byla směsí hrůzy a zoufalství. Přesto, když se otočil zpět, v očích mu plála posedlost. „Vidíte? On se obětoval, protože věděl, že tohle je cesta! Nesmíme to zastavit!“

„Nebo nás to všechny zničí,“ odpověděla Emily tvrdě, už se nevzdávala ani o milimetr.

Experiment už běžel dál. Erebos se spojoval s diamantovým párem, vytvářel kolem sebe obrovskou vlnu, která vtahovala laboratoř i okolní prostor do sebe. Kovové stěny se ohýbaly, světla praskala, vzduch se kroutil, jako by se realita sama lámala.

Marty se snažil synchronizovat pole. „Potřebujeme protiváhu! Fáze se rozpadá!“

„Ne,“ ozvala se Mei-Ling, oči rozšířené úžasem. „Nepotřebujeme protiváhu. Potřebujeme úplnou nulu. Dokonalé vyvážení.“

„Tak to udělejme!“ zařval Mitchell a vrhl se k panelu. Jeho prsty tančily po klávesách, ale ne podle protokolu – on se snažil nasměrovat energii jinam. „Můžeme to otevřít! Vidíte to? Brána! Do nového světa!“

„Mitchelle, zastav!“ křičel Marty. „To není brána, to je trhlina!“

Ale Mitchell nepřestal. Teprve když se jeden z magnetů uvolnil a kovová deska se vymrštila jako projektil, zasáhla jej do hrudi. Ozval se tlumený výdech, a pak jen ticho. Mitchell padl k zemi, oči doširoka otevřené, rty zkřivené v posledním gestu vzdoru, jeho touha po moci jej konečně dostihla.

Laboratoř se třásla, jako by pod nimi hučel celý oceán. Emily položila ruku na Martyho, přinutila ho znovu soustředit pohled na panel. „Jen my dva,“ řekla. „Nikdo jiný to už nedokáže. Musíme být jedno.“

Marty přikývl. Jejich prsty se spojily a jako by se jejich mysl opravdu sjednotila. Každý věděl, co má ten druhý udělat, aniž by to vyslovil. Data, rovnice, rytmus polí – to vše jim plynulo skrze spojený dotek.

Na okamžik, který mohl být sekundou i věčností, to vypadalo, že čas sám se zastavil. Pak se prostor roztrhl. Obrovská vlna energie explodovala z centra komory, prorazila beton, kov i zeminu nad nimi, a vyrazila do pouště jako světelný sloup, který rozdělil noční oblohu.

Ale v jeho středu nebyl chaos. V jeho středu byla nula. Dokonalá, čistá nula. Závora.

„Stabilizace!“ vykřikla Mei-Ling, sotva slyšitelně přes ohlušující hučení. „Pole drží!“

Křivky na monitorech se začaly vyrovnávat, světlo postupně sláblo. Trhlina, která hrozila rozervat realitu, se začala stahovat. Nebylo jasné, jestli se uzavřela, nebo se jen posunula hlouběji do jiné vrstvy existence – ale pro tuto chvíli chaos ustoupil.

Laboratoř byla zpustošená. Kov zkroucený, stěny zčernalé, těla Harrise a Mitchella ležela v troskách. Ale zbytek týmu stál – zničení, vyčerpaní, ale živí.

Emily se pomalu otočila k Martymu. Její tvář byla pokryta prachem a potem, vlasy slepené potem a kouřem. Ale v očích jí zářilo něco, co předtím nikdy neviděl – směs úlevy, bolesti a něčeho hlubšího, něčeho, co slovy nejde vyslovit.

„Dokázali jsme to?“ zeptala se tiše.

Marty zaváhal. Podíval se na monitory, na křivky, které teď klesaly do rovné linie. Podíval se na trosky kolem sebe, na mrtvé přátele, na prach, který se snášel v paprscích nouzových světel. A pak zpět na ni.

„Možná jsme zavřeli trhlinu,“ řekl. „Možná jsme ji jen posunuli dál. Nevíme.“

Emily mu položila dlaň na tvář, jemně, jako by ten dotek mohl znovu potvrdit, že ještě žijí. „Ale jsme tady,“ zašeptala.

Bylo ticho. Jen hučení ventilace, praskání ochlazujícího se kovu.

Stáli proti sobě, unavení, ale spojení víc než kdy dřív. Spojení, které nevzniklo ze slov ani z rovnic, ale z ohně paradoxů, které je oba spálily a přetavily v něco nového.

Nebylo jasné, jestli jejich čin znamenal záchranu světa, nebo jen odklad nevyhnutelného. Jestli vytvořili závory, které udrží vesmír pohromadě, nebo otevřeli propast do další vrstvy reality, odkud se jednou vynoří ještě větší hrůza.

Ale v tom okamžiku na tom nezáleželo. V tom okamžiku viděli jen jeden druhého. A v jejich tichém pohledu byla naděje. A děs. A vědomí, že už nikdy nebudou stejní.

Valčík na rozloučenou

Svět se nadechl s úlevou. Časové smyčky ustaly, ulice se přestaly ztrácet a vracet se, města se nevznášela ani je nic nedrtilo a lidé přestali mizet a potkávat sami sebe. Po měsících nejistoty, kdy se realita chovala jako tekutá a nevypočitatelná rovnice, se zklidnila. Byla zase předvídatelná, obyčejná. Důvěryhodná.

Vlády po celém světě oficiálně zakázaly jakýkoli výzkum spojený s Erebem. Veřejnost by další hraní si na bohy neprominula, zejména po zprávách o „nevysvětlitelných událostech“ spojených s Newtonem a Novým Mexikem. Laboratoře se uzavřely, data zamkla do trezorů a vědci se rozešli do ústraní. Nikdo nechtěl znovu probudit to, co málo pochopili a čeho se všichni báli.

Pro Martyho a Emily to znamenalo svobodu. Poprvé po nekonečných měsících v izolaci a pod dohledem mohli vyjít ven. Cítili vzduch, který nevoněl sterilní čistotou, ale životem.

Byl páteční večer a Houston pulzoval klidným nočním tepem. Ne ve stísněných sálech izolace, ne pod dohledem uniformovaných strážců, ale venku, mezi obyčejnými lidmi. Bylo to, jako by se oba vrátili do života, který kdysi dávno znali – nebo si aspoň mysleli, že znají.

Marty držel Emily za ruku, když ji vedl po chodníku k malému tanečnímu baru, o kterém slyšel od techniků, co sem kdysi chodívali. Nad vchodem blikala neonová cedule, barvy se rozpíjely do noční mlhy. Uvnitř bylo živo – lidé se smáli, hudba hrála, stoly byly plné sklenic a talířů.

Emily se usmála, když vešli. „Nepamatuju si, kdy jsem naposledy byla na místě, kde je víc smíchu než rovnic.“

Marty se naklonil blíž, aby překonal zvuk hudby. „Slíbil jsem ti přeci, že tě ještě jednou vezmu tancovat. I kdybych měl kvůli tomu zlomit vesmír vejpůl.“

Emily se na okamžik zastavila. V jejích očích se odráželo mihotání světel, úsměv se změnil v něžný záblesk, který byl víc než jen pobavení. Položila mu dlaň na tvář, lehce, skoro nesměle. „Radši už žádné lámání vesmíru,“ zašeptala. „Ale tanec… ten beru.“

Vyšli na parket. Hudba začala hrát valčík. Rychlý, ale jich se to netýkalo. Marty byl neohrabaný, Emily se smála, když šlápl vedle. Ale každé zaváhání se proměnilo ve společný smích, každý chybný krok v malý dotyk navíc.

Byli mezi lidmi, a přesto jako sami. A když se hudba na chvíli změnila na pomalejší rytmus, Emily položila hlavu Martymu na rameno. Zavřela oči a nechala se unášet. Byl to okamžik, kdy neexistovaly Newton, Erebos, ani trhlina – jen dva lidé, kteří se konečně našli v tichém prostoru mezi notami.

Venku na zábradlí přistála holubice. Naklonila hlavu, rozhlédla se a pak znovu vzlétla. Její křídla se ztratila v šeru mezi pouličními lampami.

Emily pohlédla vzhůru, jako by sledovala její stopu, její úsměv se na okamžik roztáhl. Hudba hrála dál. Smích pokračoval.

Marty a Emily se zastavili uprostřed parketu. V té chvíli se za nimi ozval hlasitý, rozpoznatelný smích.

„Takže vy se schováváte tady?“

Otočili se. U baru stál Okoye, oblečený v jasně modré košili, s téměř nepopsatelnou úlevou v očích. Vedle něj seděla Mei-Ling Zhou, která si, navzdory vší vážnosti, kterou obvykle vyzařovala, objednávala drink.

„Samu! Mei-Ling!“ vykřikla Emily a vyrazila k nim.

Venku na zábradlí přistála holubice. Naklonila hlavu, rozhlédla se a pak znovu vzlétla. Její křídla se ztratila v šeru mezi pouličními lampami.

Okoye se objal s Martym a na chvíli ho držel, silný, teplý stisk, který nahradil měsíce strachu. „Našel jsem tu nejtlustší knihu, jakou jsem mohl, Marty. Příručku pro instalatéry.“ Zasmál se, jeho hlas zněl konečně bezstarostně. „A Mei-Ling mi slíbila, že mi ukáže, jak se zbavit toho hrozného pachu helia z kombinézy.“

Mei-Ling se jen neznatelně usmála a pozvedla sklenici s něčím barevným. „Na zavřené dveře a na nulovou entropii v našich životech. Ať už se nikdy nevrátí to, co bylo.“

Okoye jim podal číše. Emily a Marty si vyměnili pohled, v němž bylo všechno – vzpomínka na Harrisovu a Mitchellovu smrt, na strach, na záchranu.

„Na to, že jsme to zvládli,“ řekl Marty.

Cink.

Marty se podíval na Emily. Její oči byly klidné, plné štěstí. Byla to nejkrásnější, nejpředvídatelnější noc v jejich životech. Byla to ta nula, kterou hledali a

venku na zábradlí přistála holubice. Naklonila hlavu, rozhlédla se a pak znovu vzlétla. Její křídla se ztratila v šeru mezi pouličními lampami.

Table of Contents

Doutník a nulový bod

Nečekaná pozornost

Past v poušti

Zeď z rovnic

Hranice vakua

Dědictví nuly

Odlet

Ve stínu Země

Zrození Erebosu

Nitky vesmíru

Děti Erebovi

Nehoda ve skladišti

Lehčí než voda

Ozvěny nuly

Katedrála z pavučin

Duo Adamantis

Druhý střed

Incident Sigma

Nečekané následky

Trhlina

Prosakování

Ozbrojené ticho

Epidemie paradoxů

Na prahu pekla

Trhlina se rozevírá

Rozkol

Cena za ambicí

Poslední experiment

Závora nebo propast?

Valčík na rozloučenou