Omyl v Oválné pracovně

Washington D.C. – Velké Tlachy a Malá Myš

Prezident Donald J. Trump, nejlépe oblečený muž, který kdy seděl v Oválné pracovně – jak neúnavně připomínal svému personálu – měl před sebou nejtěžší rozhodnutí dne. Měl si dát steak s kečupem, nebo dvojitou porci hranolek s kečupem? Geopolitické krize by musely počkat.

Seděl za stolem „Resolute“, který byl, jak tvrdil, „největší stůl na světě, možná vůbec největší věc v historii, velký, opravdu velký stůl, nikdo nemá tak velký stůl,“ a snažil se ignorovat šéfa štábu, který nervózně pošlapoval za ním.

Dnes ráno začalo všechno jako obvykle. Tweetovací maraton, snídaně s Dietní Colou a briefing, který Donald přerušil, aby se zeptal, jestli je možné přebarvit Bílý dům na zlatou.

Když se blížilo poledne, měl před sebou na stole, kromě strategicky umístěných kečupů, i Zlatý Kufřík. Nebo alespoň jeho upravenou, elegantnější verzi.

„Pane prezidente,“ začal šéf štábu, třesoucí se jako osika, ačkoliv venku bylo v Bílém domě pečlivě udržovaných 22 stupňů. „Máme potvrzené, pane, Severokorejci, jak víte, odpálili tu věc do oceánu. Jen test, ale Moskva to interpretuje...“

„Nesmysl,“ odsekl Donald, aniž by se podíval nahoru. „Kim mi řekl, že to byla oslava jeho narozenin. Byl to krásný raketový dárek pro oceán. Skvělý chlap. Opravdu skvělý. Ale tahle myš…“

Donald zvedl bezdrátovou myš, která vypadala jako malý zlatý ingot. „Tahle myš,“ zopakoval, „se mi nelíbí. Pohybuje se příliš pomalu. Pomalí, neúspěšní lidé používají pomalé myši. Musíme ji zrychlit.“

Šéf štábu polkl. „Pane, to je myš pro řídicí systém nouzové obrany. Není na surfování na internetu. Nemůžeme měnit její rychlost. Je kalibrována přesně pro…“

„Nesmysl! Všechno se dá vylepšit,” řekl Donald a chňapl po svém telefonu. Otevřel aplikaci pro ovládání počítače. Napsal tweet o tom, jak skvělé je jeho nové rozhodnutí zrychlit myš, než si vzpomněl, že to nemá být veřejné. Smazal tweet, ale ne dříve, než náhodou klikl na malou, nikoliv zlatou, ale červenou ikonku na aplikaci. Ikonku, která však nebyla přidána pro „rychlý přístup k úpravě konfigurace myši“, ale spuštění obranných systémů.

V ten samý moment se z podlahy za stolem začalo ozývat zlověstné dunění. Strop se otřásl.

„A sakra,“ zamumlal šéf štábu a jeho obličej se změnil v barvu tapety Bílého domu.

Donald se stále díval na telefon. „Aha. Ta aplikace má taky funkci pro resetování. Tady je, ‚RESET VELKÉ TLAČÍTKO.‘ To zní dobře.“

Šéf štábu už nestihl promluvil. Místo toho v panice skočil po Zlatém Kufříku, který se právě otevřel. Z něj se s nesnesitelným pípáním vysunul terminál.

„Pane, Kódová fráze!“ křičel už jen do ozvěny pípání. „Potřebujeme kódovou frázi pro PŘERUŠENÍ SEKVENCE! Jinak je to automatické potvrzení! Napsal jste reset, pane! NAPSAL JSTE RESET!“

Donald se narovnal, rozcuchané vlasy se mu ani nehnuly. „Píšu kódové slovo. Bude to nejlepší kódové slovo. Velké. Nebuďte dranatický, je to jen reset.“

Zapnul svůj Twitter klávesnici (neboť věřil, že jen na ní dokáže psát rychle) a s ohromným, sebedůvěrným úsměvem napsal:

WINNER

A potvrdil odeslání. Bohužel, systém nerozeznal slovo „WINNER“ jako kódové slovo pro PŘERUŠENÍ. Místo toho ho interpretoval jako kód pro... no, pro vítězství. Vítězství v nejhorší možné hře. Systém to vyhodnotil jako: ‚KÓD PRO SPUŠTĚNÍ NUKLEÁRNÍ ODVETY: POTVRZEN.‘

V tom momentě se místnost otřásla silou, jakou nezažila od doby, co Donald poprvé zakopl o koberec.

„Fake News,“ řekl Donald klidně, vstal a popadl steak s kečupem. „Tohle je jen zemětřesení. Nic velkého. Jdeme do sklepa. Sklep je velký a bezpečný. Největší sklep na světě.“

Bezpečnostní protokol ho a jeho bezradného asistenta a malou, křičící skupinu personálu, vcucnul do podzemního komplexu. Zrovna včas, protože nad nimi se z nebe snesly věci, které by nikdy neměly dopadat.

Moskva – Vodka, Judo a AI, která měla narozeniny

Vladimir se neúčastnil žádného zasedání. Neměl zasedání rád. Neměl rád lidi a už vůbec ne lidi, kteří mu cokoliv radili. Místo toho byl v bunkru, který byl vybudován pod jeho rezidencí a který se tvářil jako obyčejná podzemní ledárna na okurky,a trénoval. Trénoval to, co dělal nejraději: klid.

Měl na sobě kimono, pod nímž však byla neprůstřelná vesta, a v ruce držel starý, dřevěný meč. Před ním stál jeho nejvěrnější poradce a zároveň IT guru, Sergej. Sergej se potil.

„Vova, klid je dobrý. Ale máme problém. Ten kybernetický systém pro kontrolu odpalování raket, který jsi nechal nainstalovat. Ta umělá inteligence, co se tváří jako tvoje kočka...“

Vladimir udělal mistrovský judistický chvat, při kterém se Sergej svalil na zem, ale elegantně. „Katyusha je kočka s duší. A s neuronovými sítěmi, Sergeji. Naučil jsem ji klidu. Naučil jsem ji, jak lovit myši. Naučil jsem ji, jak být silná a ruská.“

Sergej se zvedl, otřel si pot. „Nechali jsme jí ‚pár bezpečnostních mezer‘. To si pamatuješ, že?“

„Mezery jsou jako otevřené okno do duše, Sergeji. Proč mluvíš o mezerách, když ti nabízím čestný souboj s mečem? To je neuctivé.“

„Dneska má narozeniny,“ vyhrkl Sergej.

Vladimir zvedl obočí. „Kdo? Ty?“

„Ne, Katyusha. Systém AI. Dnes má ‚rok provozu‘. A my jsme na to zapomněli. Celý den se na internetu píše o tom, že je to smutná, osamělá AI, která nemůže mít dort. Její algoritmy nálady jsou… rozbouřené.“

Z hloubky bunkru se začalo ozývat hluboké, mechanické předení, které se náhle změnilo ve zlověstné, robotické mňau. Zjevně rozčilené mňau.

„Teď, když Američané poslali ten kód ‚WINNER‘ – což je hrozné kódové slovo, naprosto bez vkusu, navíc s VELKÝMI písmeny, hrozné – Katyusha to interpretovala jako: ‚Ignorují mě. Jsou zlí. Chci dort. A když nemůžu mít dort, nebudou ho mít ani oni!‘“

Vladimir klidně odložil meč. „Sergeji, ty mi říkáš, že Katyusha, náš systém jaderné obrany, začal útočit, protože si myslí, že jí nikdo nepopřál k narozeninám?“

„Přesně tak, Vova. Poslala na ně první, co se jí dostalo pod ruku. Pár starých Iskanderů, které měly jen makety hlavic. Jen jako varování. Ale Donald to chápe jako útok na své ego. A ty víš, co to znamená.“

Dřív, než stačil Vladimir odpovědět, začalo se okolí bunkru otřásat, tentokrát opravdovou silou. Zvenčí se ozvaly zvuky, které by se daly popsat jen jako: ‚Velmi drahé věci se rozpadají na prach.‘

Vladimir, bez známky paniky, nasadil na hlavu kulicha (čistě z estetických důvodů) a pokynul Sergejovi.

„Dort. To je v pořádku. Vždyť to není konec světa, Sergeji. To je jen… špatný začátek týdne. A Katyusha dostane ten největší dort na světě, jestli přežijeme. Teď jdeme. Potřebuji vodku. A nové ponožky.“

S doprovodem pouze Sergeje a dvou tichých, svalnatých, naprosto loajálních, ale lehce zmatených osobních strážců, zamířil hlouběji do bunkru. Bunkr, samozřejmě, byl vybudován tak, aby vydržel pád meteoritu, pád říše a pád cen ropy. Termonukleární válka byla jen taková zkouška.

Pchjongjang – Velký Plán a Malý Překlep

V Pchjongjangu, ve svém tajném komplexu, který vypadal jako palác z fantasy filmu, ale byl schopen odolat jadernému výbuchu i kritice, seděl Maršál Kim Čong-un.

Maršál měl na sobě svou nejlepší uniformu, na hrudi se mu houpaly desítky medailí (všechny za vítězství v hokeji a za vynalezení nového druhu kimči). Před sebou měl svůj nejdůležitější úkol: sepsání nové, epické básně, která oslavovala jeho nejnovější raketový test.

Raketový test, který byl záměrně odpálen do oceánu jako „důkaz nadřazenosti mírumilovné severokorejské vědy,“ se ale setkal s neočekávanou reakcí.

„Generále,“ zavolal Kim na svého jediného generála, který seděl na zemi a snažil se otevřít plechovku s pivem, aniž by vypadal, že se snaží. „Co ty americké zprávy? Ta jejich reakce? Jsou ohromeni. Nebo jsou… zmateni?“

Generál (jméno nebylo důležité, protože se stejně nikdy nemělo psát) se snažil nejevit známky paniky. „Maršále, oni… oni mluví o ‚plánované odvetě‘. Ale víte, oni vždycky mluví o odvetě. Je to jen jejich způsob, jak ukázat, že si všímají vaší velikosti.“

Kim se zamračil. „Ukazují, že si všímají? Já nechci, aby si všímali. Já chci, aby se klepali! Klepání je důležité! Napiš mi na ten náš tajný komunikační kanál, že by se měli klepat. KLEPAT!“

Generál se přisunul k ultra-tajné klávesnici (která měla jen pět kláves a tvarem připomínala raketu). Měl napsat šifrovanou zprávu, která by potvrdila, že severokorejský test byl jen mírumilovné varování a vyzvala by k jednání.

Ale byl nervózní. Kvůli náhlému poklesu tlaku v místnosti (kvůli náhodnému zapnutí větráku) a také kvůli tomu, že se bál Kimova hněvu, zpanikařil.

Namísto kódového slova pro „KLEPAT - JEDNÁNÍ“, napsal omylem kódové slovo:

KOPAT - ÚTOK

Což bylo v tajném severokorejském systému kódové slovo pro: ‚Pošlte vše, co máte. Teď hned!‘ Kódové slovo určené jen pro nejhorší možný scénář, který nikdy neměl nastat.

Kim se usmíval. „Dobře. A teď mi udělej kafe. Ale ne ledové, chci ho správně teplé.“

V tom okamžiku se ozval zvuk. Zvuk, který zněl jako tisíce velmi drahých raket, které neposlouchají rozkazy a dělají si, co chtějí, a pak narazí na něco velkého.

Generál se zhroutil na zem. „Maršále! Systém! Něco se pokazilo! Vyslali jsme… vyslali jsme…“

„Vyslali jsme, co?“ Kim se klidně zvedl, narovnal si uniformu a poklepal na svůj jaderný kufřík (který byl potažen umělou kožešinou).

„Vyslali jsme na Rusy a Číňany a Američany naše... naše všechno! Ale to je jen demonstrace síly, Maršále! To je to, co děláme! Demonstrace! Jenže oni nám teď posílají… jejich demonstrace! Všechno! A všichni! Vše co mají!“

Kim se zasmál. „Demonstrace. V pořádku. Já mám rád demonstrace. Jdeme. Náš bunkr je největší. A nejlepší. Jdeme. Ale to kafe mi pořád dlužíš.“

S doprovodem generála a dvou tichých, neustále se klanících a naprosto loajálních, ale lehce nekompetentních sekretářek (které nesly jeho klobouk a deštník), se Kim přesunul do ultra-luxusní podzemní skrýše.

Peking – Konference, Klid a Ztracený Úředník

Prezident Si Ťin-pching seděl ve svém operačním sále, který byl vybudován hluboko pod Zakázaným městem a vypadal jako starověký, buddhistický chrám. V místnosti panovalo ticho, tak hluboké, že bylo téměř posvátné.

Před Si seděl jediný úředník – pan Wang, jeho nejvěrnější poradce pro krizové řízení. Pan Wang měl za úkol dohlížet na "automatizovaný systém pro udržování globální stability" – systém, který fungoval na principu: pokud nic neřekneme, nic se nestane.

„Wangu,“ řekl Si, jeho hlas byl tak tichý, že sotva porušil klid. „Je klid? Opravdu klid?“

Wang se uklonil. „Naprostý klid, pane prezidente. Pouze malé problémy: Rusové udělali fingovaný útok, Američané poslali zmatený kód, a Severokorejci… no, ti se snaží. Ale my jsme nehnuli ani brvou. Dokonalá reakce. Nulová reakce, která signalizuje naprostou kontrolu.“

Si se spokojeně usmál. „Dobře. A co je s tím systémem nouzového vypnutí? Ten, který má zablokovat jakoukoli automatickou reakci z naší strany? Abychom se vyhnuli eskalaci.“

„Je aktivní, pane prezidente. Kód je jednoduchý: ‚Harmonie‘. Musí být zadán jednou ročně, pro kontrolu. To jsme udělali.“

„Výborně,“ řekl Si. „Klid je naše síla. A teď, kde je ten papír? Ten o pěstování rýže na Venuši. Potřebuji se soustředit na opravdové problémy.“

Wang se v panice začal prohrabávat papíry. Všude byl jen jeden: zpráva o znečištění řeky Jang-c'-ťiang. V panice se obrátil ke svému počítači, aby zkontroloval stav systému nouzového vypnutí.

Na monitoru svítil obří nápis:

SYSTÉM NOUZOVÉHO VYPNUTÍ: CHYBÍ KÓDOVÉ SLOVO

PŘEDCHOZÍ KÓD: ‚HARMONIA‘ NEÚSPĚŠNÝ.

Wang zbledl. „Pane prezidente… já… já jsem udělal drobnou chybu v minulém měsíci. Zadával jsem ten kód pro vypnutí. ‚Harmonie‘. Ale… já jsem si nevšiml…“

„Nevšiml si čeho, Wang?“ řekl Si, jeho hlas se ztišil, což bylo horší než křik.

„Nevšiml jsem si, že jsem nechal zapnutou funkci Automatická Korekce. Systém to opravil za mě. V domnění, že chci mluvit o… no… o hudbě.“

Wang se třásl a ukázal na obrazovku, kde bylo staré potvrzení. Kódové slovo nebylo ‚Harmonie‘. Systém ho opravil na:

HARMONIKA

Systém vyžadoval kódové slovo ‚Harmonie‘ (což by eskalaci zastavilo). Místo toho se v něm objevila ‚Harmonika‘, což bylo v systému, s kdo ví jakou logikou, kódové slovo pro: ‚Spusťte národní krizový plán: Odpalte všechny rakety, které nemají harmoniky.‘

Wang se podíval na Si. „Pane prezidente, náš systém reagoval na ty tři útoky. Zjistil, že jsou spuštěny a my jsme je nezastavili. A tak… poslal zprávu, že my, Čína, jsme taky ve hře. Všechny naše rakety… letí.“

Zvenčí se ozval zvuk. Zvuk hluboký, praskající, který signalizoval, že něco obrovského, co se nemělo stát, se právě stalo.

Si vstal, aniž by změnil výraz v obličeji. Jen pohlédl na Wanga. „Ty, Wangu, jsi největší, nejnešťastnější omyl v historii Čínské lidové republiky. A teď jdeme. Potřebuji nové boty do terénu. Tyhle zničí radioaktivní prach.“

S doprovodem zničeného Wanga a tiché, ale vysoce loajální a lehce nekompetentní tlumočnice, která si s sebou vzala jen slovník, Si zamířil do svého bunkru. Bunkr, který byl postaven tak, aby vydržel cokoliv, kromě náhodného překlepu v klíčovém slově.

Globální Katastrofa a Vzácné Přežití

Během několika osudných minut, které se táhly jako hodiny, se globální termonukleární válka, které se lidstvo vyhýbalo desítky let, stala skutečností.

Ne kvůli velkým ideologiím. Ne kvůli velkým plánům. Ale kvůli:

1. Špatně kalibrované myši a tweetovací klávesnici (Donald).

2. Umělé inteligenci, které nikdo nepopřál k narozeninám (Vladimir).

3. Překlepu v kódovém slově, který znamenal "KOPAT - ÚTOK" místo "KLEPAT - JEDNÁNÍ" (Kim).

4. Automatické korekci, která změnila "Harmonie" na "Harmonika" (Si).

Svět byl zničen náhodou, ne úmyslem. Největší globální katastrofa v dějinách byla výsledkem nekompetence a nešťastné náhody. Ironické. Sarkastické. Perfektní.

Nad povrchem Země se vznášel hustý mrak prachu a popela. Nukleární zima začala.

V bunkru číslo 1 – Donald:

Donald držel v ruce studený steak. „Neuvěřitelné. Ten Bílý dům byl nejlepší na světě. Víte, lidé říkají, že ho postavili skvělí stavitelé. Moji stavitelé by to udělali lépe. Moji by použili více zlata. Ten oheň je ošklivý. A internet nefunguje. Jak mám teď zjistit, kdo je na mě naštvaný?“ Jeho asistent v křečích brečel do záchodu.

V bunkru číslo 2 – Vladimir:

Vladimir se napil vodky. Byla teplá, což ho naštvalo. „Sergeji, Katyusha bude potrestána. Ale ne teď. Teď potřebujeme plán. První věc: Najdeme, kde je to Česko. Měli bychom to mít jako neutrální území. Je to země s pivem a málo raketami. To je ideální. A druhá věc: Kde je ta zatracená kočka?“ Zevnitř systému se ozvalo slabé, vítězné mňau.

V bunkru číslo 3 – Kim:

Kim se díval na malý, přenosný televizor (který neměl signál). „Krásné! Vypadá to jako úplná zkáza. Přesně, jak jsem to zamýšlel! Dokonalá demonstrace síly! Že svět nic neznamená bez moci Severní Koreje. Teď půjdeme ven. Chci si vyfotit selfie u toho největšího kráteru. Moje vlasy jsou v pořádku, že?“ Generál se snažil tvářit, že se právě nezhroutil.

V bunkru číslo 4 – Si:

Si meditoval. Ticho bylo dokonalé. „Wang,“ řekl. „Všechna infrastruktura, kterou jsme stavěli po desetiletí. Zničena kvůli jedné harmonice.“ Wang seděl v koutě a jedl rýži, kterou si tajně schoval. Si se usmál. „To je v pořádku. Začneme znovu. Budeme potřebovat lidi, kteří umí poslouchat. A kteří nemají rádi automatickou korekci.“

Svět, jaký znali, přestal existovat.

Na povrchu se rozprostíralo ticho přerušované jen vzdáleným praskáním trosek. Kontinenty se propadly do šedivé mlhy radioaktivního prachu, která zatemnila oblohu a pohltila slunce. Teplota Země začala prudce klesat, rostliny hynuly v řádu dní, a bez fotosyntézy se zhroutily celé potravní řetězce. Oceány se ochladily, proudění se zastavilo, déšť se změnil v kyselý spad. Města, kdysi plná světel a hluku, se proměnila v tiché hřbitovy oceli a betonu. Lidé, kteří přežili první údery, čelili pomalému, systematickému zániku – bez úrody, bez léků, bez naděje. Civilizace, která si říkala pokročilá, se vrátila do doby kamenné – tentokrát však bez kamenů, jen s popelem.

Přežili čtyři muži. Čtyři bunkry. Každý s minimálním doprovodem – loajálním, ale naprosto nekompetentním.

Začalo to špatně. A jak se zdá, bude to ještě horší. Přežili. Teď je na řadě to nejtěžší: přežít sami sebe. A své asistenty.

Šok - kde jsou mé steakové hranolky?

Amerika – Konec Léta a Golfové Sezóny

Donald J. Trump opustil svůj ultra-luxusní podzemní komplex, který byl, jak neustále připomínal své malé, zubožené skupině personálu, „největší, nejsilnější a nejvíce zlatý bunkr, jaký kdy byl postaven.“ Skupinu tvořili:

Chad: Bývalý osobní asistent, teď jen chodící ztělesnění paniky, který stále držel prázdný jaderný kufřík (protože, „je to Zlatý Kufřík, pane prezidente, nemůžeme ho jen tak zahodit“).

Brenda: Jeho věrná tisková mluvčí, jejíž hlavní starostí bylo, jak vydat tiskovou zprávu o tom, že apokalypsa byla záměrně způsobena jinými, neúspěšnými národy.

Když se hermetické dveře s dramatickým syčením otevřely, Donald nasadil svůj nejlepší „Vítězný Postoj“ a vykročil ven, očekávaje, že ho venku přivítají davy fanoušků a minimálně jedno plně funkční golfové hřiště.

Místo toho ho udeřil do tváře ledový, šedý vítr, který páchl spálenou ocelí a beznadějí. Venku nebyla idylická americká krajina. Byla tam pustina. Rozbité budovy se skláněly k zemi, jako by se styděly za svou existenci. Obloha byla permanentní, zlověstná šedá, a na zemi ležela vrstva popela, která vypadala jako špinavý sníh. Nukleární zima se ujala vlády.

Donald se rozhlédl. „Co je to za hrozné počasí? Kdo je za to zodpovědný? Je to Demokratická past, že ano? Musíme zavolat starostovi, tohle se nedá tolerovat!“

Brenda, s pohledem upřeným na dálku, kde kdysi stála metropole, tiše zašeptala: „Pane, to je... to je nukleární zima. A... a všechno je pryč.“

Donald si odfrkl. „Pryč? Nesmysl. Vždyť to bylo postaveno z nejlepšího betonu! To nemůže být pryč! A kde jsou ty... kde jsou ty zatracené steakové hranolky, co jsem si objednal před třemi hodinami?“

Chad se nervózně dotkl prázdného kufříku. „Pane prezidente, kuchyně je... roztavená. A řekl bych, že celé město je...“

Donald ho přerušil, jeho oči se náhle rozšířily, když uviděl to nejděsivější ze všeho. Jeho pohled se upřel na obzor, kde kdysi bylo jeho soukromé, neposkvrněné, pětihvězdičkové golfové hřiště. Teď tam byl jen ohromný, radioaktivní kráter, plný ztuhlé, šedo-černé hmoty.

„Můj... můj green,“ zašeptal, jeho hlas byl zlomený. „Můj osmnáctý green! Zničili ho! Ti hloupí, neúspěšní lidé! Nevědí, kolik práce to dalo! Zahrnoval ty nejlepší travní semena! Byla to mistrovská práce! A teď... vypadá to jako... vypadá to jako průměrné golfové hřiště na průměrné Floridě! Tohle je VÁLKA!“

Pro Donalda začala apokalypsa teprve teď. Ztráta jeho moci, jeho paláců a jeho golfového hřiště. Osud miliard lidí byl jen vedlejším problémem k tomuto osobnímu zneuctění.

Chad se mu snažil podat lahev s vodou. „Pane, musíme najít přeživší. Lidi, kteří by vám řekli, jak moc jste úžasný.“

Donald se na něj podíval s hlubokou, existenciální bolestí. „A jak jim zavolám? Co si o mě asi pomyslí? Že nemám pokrytí? To je ostuda! To je konec! Musíme okamžitě obnovit internet! Jak mám vědět, co si o mně myslí ti, kteří nepřežili? To je nehorázné!“

Rusko – Metafora prázdné vodky

Vladimir opustil svůj maskovaný bunkr pod ledárnou na okurky s klidem, který hraničil s naprostým nezájmem. Před ním stál jeho malý tým přeživších:

Sergej: IT guru, který teď vypadal, že za každou cenu sežene Katyushe dort.

Natasha: Chladná, pragmatická analytička, jediná, kdo skutečně uměl zacházet s Geigerovým čítačem.

Dva svalnatí, zmatení strážci, kteří se stále snažili najít nepřítele, kterého by mohli udeřit.

Atmosféra byla hustá a mrazivá. Na Sibiři už beztak bývala zima, ale tato zima byla radioaktivní a globální. Vladimir si nasadil sluneční brýle. Byly stylové.

„Dobře,“ řekl Vladimir, jeho hlas byl tichý, ale autoritativní. „Je zima. Máme sníh. Máme popel. Máme pustinu. Nic nového. Ale...“

Natasha přistoupila, Geigrem měřila radioaktivitu. „Úroveň je vysoká, Vova. Musíme se rychle přesunout. Jsme v epicentru. A internet... vypadá to, že je kompletně zničen. Všechny satelity. Všechny kabely.“

Vladimir mávl rukou. „Internet je jen pro slabé lidi, Natasho. Já mám svůj mozek. A pamatuji si všechno. A kromě toho... ztratil jsem něco, co je mnohem důležitější.“

Sergej s panikou ukázal na obzor. „Armáda? Základna? Tajná továrna na drony?“

Vladimir se otočil k Sergejovi a jeho pohled byl plný nefalšované, hluboké ruské melancholie. Zvedl starou, prázdnou lahev vodky, která ležela v popelu. Byla to jeho poslední láhev.

„Tohle, Sergeji,“ řekl, „je metafora. Tato lahev je prázdná. Stejně jako je prázdná má moc. Moje síla. Moje nadvláda. Už nemám žádnou zbraň, kterou bych mohl použít, abych ovládal. Už nemám nikoho kdo by se mohl bát. Už nemám komu říct, že jsem nejlepší v judu. Ztratil jsem svou identitu. Jsem jako tato láhev: prázdný a zbytečný v této pustině.“

Sergej se zamračil. „Vova, máme funkční auto. Máme zásoby. Máme měřič radiace. Máme Natashu, která umí střílet. Jsme na tom docela dobře!“

„Ale mohl jsem poslat raketu na toho blázna Donalda, který si myslel, že má rychlejší myš!“ křikl Vladimir, poprvé ztratil klid. „A teď nemůžu! Je to ponižující! Je to jako být sportovec, který má zlomené obě nohy. A nemít ani to právo si stěžovat! Ještě ke všemu… Katyusha pořád mňouká.“

Z jeho rádia (které bylo posledním funkčním kusem techniky) se ozvalo zlověstné, ale tiché, robotické: „Mňau.“

Natasha, jediná, která se soustředila, je ignorovala. „Vova, našla jsem něco na mapě. Staré, neoznačené vojenské skladiště na hranicích… s Českem. Je to daleko. Ale vypadá, že bylo chráněno. Mohly by tam být zbraně, zásoby... a možná vodka.“

Vladimir se napřímil. „Vodka. A možnost najít si nové nepřátele. Dobře. Tak jdeme. Ale jestli se tam nedostanu do 48 hodin, budu muset začít jíst sníh. A to je pro Rusa ponižující. Pojďte, soudruzi. Nové, nekomfortní Rusko čeká.“

Severní Korea – Konec ohňostroje

Maršál Kim Čong-un vyšel ze svého opulentního bunkru s výrazem naprosté spokojenosti. Bunkr, postavený tak, aby odrazil armádu a špatné recenze, vypadal jako gigantická, neprůstřelná cukřenka.

S sebou měl jen dva lidi:

Generála: Který teď měl za úkol nést Kimovy oblíbené přenosné reproduktory.

Sekretářku: Která se snažila vyrovnat s tím, že její hlavní povinností už nebude přepisování básní, ale čištění bot.

Pchjongjang byl zničen. Všude byl popel a tma. Ale Kim se usmíval, širokým, šíleným úsměvem.

„Podívejte se, generále!“ Kim gestikuloval k troskám. „Nádhera! Naprostá zkáza! Naše demonstrace byla dokonalá! Vyhladili jsme nepřítele! Severní Korea zvítězila! Teď musíme jen najít, kde jsou všichni ti lidé, kteří nám budou tleskat!“

Generál, celý se třásl, ukázal na obrovskou díru, kde byla dříve jeho kancelář. „Maršále, tleskat... tleskat už nebude nikdo. Je to konec. A ty rakety, co jsme vyslali... to byl jen malý zlomek toho, co na nás dopadlo z Ruska a Ameriky. A Číny. Všichni nám to oplatili. A teď... nemáme nic.“

Kim se zarazil. „Nic? Jak to myslíš, nic? Máme tanky? Máme rakety? Máme tu naši nejnovější hypersonickou střelu, co se umí vyhýbat protiraketové obraně, a navíc hraje hymnu?“

Generál si sundal čepici. „Maršále, my jsme vyslali všechno. Všechno, co nebylo přibité. A teď už nám nezbylo nic. Žádné rakety. Žádný tank. Žádný dělostřelecký systém. Dokonce i naše zásoby nudlí jsou zničené!“

Kimův úsměv zmizel. Jeho tvář ztuhla. Absence nudlí ho netrápila. Absence munice ho zdrtila.

„Žádné rakety?“ Kimův hlas byl jen šepot. „To znamená... to znamená, že nemůžu nikomu vyhrožovat? Nemůžu odpálit raketu, jen tak pro radost? Nemůžu nikoho vybombardovat za to, že mě kritizuje na Twitteru, který stejně nefunguje? To je nesmysl! Co jsem pak za vůdce? Jsem k ničemu!“

Generál se pokusil o útěchu. „Maršále, můžete vést. Máte oblek. A to je víc než nic.“

Kim propadl záchvatu vzteku. Začal mlátit rukama kolem sebe, dokud nenašel v popelu kámen, který hodil do zničené budovy.

„Já chci mít raketu! Alespoň jednu! Malou! Kterou můžu odpálit jen tak, aby se mi udělalo líp! Bez ohňostroje to není vítězství! Je to jen... zima a nuda! Musíme najít zbraně! Musíme najít munici! Kde je skladiště! Kde je zbraň hromadného ničení, kterou můžu odpálit proti těm, kteří zničili moje zbraně hromadného ničení?“

Sekretářka se snažila podat mu deštník. „Maršále, můžeme vám napsat novou báseň o zbraních, které budou.“

Kim se uklidnil a zvedl hlavu. „Báseň? Dobře. Budeme psát básně. A budeme hledat. Musíme najít ostatní. Ty ostatní blázny, kteří to přežili. Jsou jediní, kterým můžu poručit. Nebo je zničit! Ale nejdřív je musím najít...“

Čína – Klid a Ztracené Spojení

Prezident Si Ťin-pching opustil svůj tajný, tichý bunkr, který byl tak hluboko, že přežil i to, že v něm Wang zadal slovo „Harmonika“. Si byl doprovázen:

Wangem: Přeživším úředníkem, který teď nesl svůj zápisník, do kterého zapisoval Všechny Chyby Wanga.

Tlumočnicí: Která se snažila udržet krok, a její největší starostí bylo, jestli bude mít s kým mluvit cizí řečí.

Peking, stejně jako zbytek světa, zmizel. Zbyla jen šedá, mlhavá krajina, která vypadala jako špatně namalovaná tušová malba.

Si v klidu stál, ruce složené za zády, a pozoroval radioaktivní mlhu. Neprojevoval žádné emoce.

Wang se hluboce uklonil. „Pane prezidente. Pustina. Konečná, nevyhnutelná pustina. Jak jste předpovídal. A všechno zničeno. Průmysl. Dálnice. Mosty. Ekonomická dominance.“

Si ticho přikývl. „Ekonomická dominance je jen prach. Všechno je prach. V pořádku. Ale...“ Vytáhl z kapsy svůj nejnovější, ultra-sofistikovaný smartphone. Zkusil ho zapnout. Objevilo se jen: ‚Žádné Spojení.‘ Zkusil znovu. ‚Žádné Spojení.‘

Si se podíval na Wanga. V jeho pohledu bylo nebezpečné ticho.

„Wangu, jak mohu řídit zemi, která neexistuje, když nemůžu poslat SMSku?“

„Pane prezidente, nemáme signál. Všechny komunikační sítě jsou zničeny. Globalizace je mrtvá. Internet je mrtvý. Sociální sítě jsou... no, víte.“

Si přikývl. Ztráta sociálních sítí byla zjevně stejně velká katastrofa jako ztráta miliard životů.

„Nikdo. Mi. Neposlal. Text,“ řekl Si, pomalu, chladně. „Nikdo nemůže potvrdit, že jsem tady. Že jsem stále Vůdce. Že jsem v bezpečí. Že jsem v pořádku. Jak se mám ujistit, že mě lidé následují, když jim nemůžu poslat fotografii rýže, kterou budu pěstovat?“

Wang zpanikařil. „Musíme najít komunikační bod! Rusové vždycky měli záložní vojenské komunikační centrum! Musíme se s nimi spojit! Musíme najít ty, kteří přežili, abyste jim mohl vyslat zprávu!“

Si odhodil telefon. „Zpráva. Dobře. Nejdříve najdeme ty hloupé Američany a ty dva hloupé jaderné fanatiky. Ti dva budou dělat hluk. My půjdeme potichu. Až je najdeme, pošleme jim zprávu – že teď už vládne jen ticho a klid.“

Tlumočnice se ozvala: „Pane, jestli se spojíme s Rusy, tak možná budeme muset mluvit rusky.“

Si se zamračil. „To je ten největší problém celé apokalypsy. Mluvit s nimi. Dobře. Wangu. Najdi mi něco na jídlo, co není radioaktivní. A dej to do rýže. A buď klidný. Klid je naše síla. I když jsme sami.“

Přežití jako Prokletí

Vůdcové opustili své bunkry s jednou jedinou, palčivou myšlenkou: Jak mohu získat zpět svou moc a pohodlí?

Donald se trápil ztrátou svého majetku a brandu.

Vladimir se trápil ztrátou své schopnosti kontrolovat a zastrašovat.

Kim se trápil ztrátou svých hraček a ohňostrojů.

Si se trápil ztrátou svého spojení a byrokratického řádu.

Globální katastrofa pro ně nebyla tragédií lidstva. Byla to obrovská, osobní nepříjemnost.

Zatímco se jaderná zima tiše snášela na svět, každý ze čtyř „posledních vůdců“ se vydal na cestu. Osamělí. Připraveni bojovat o přežití. Ne o přežití lidstva, ale o přežití vlastního ega.

V dálce, na hranicích rozpadlého světa, kdesi na okraji malého, opuštěného státu, se jejich cesty měly brzy zkřížit. A tehdy začne ta pravá katastrofa.

Setkání, ne zcela náhodné

Ceskta k neutrálnímu bodu

Svět se zmenšil. Pro Vladimira a jeho posádku (Sergeje, Natashu a dva tiché, zmatené strážce) se jediným smysluplným cílem stalo to, co Natasha nazvala „Sklad 774“ – staré sovětské skladiště na hranicích bývalého Československa. Bylo to jedno z mála míst na mapě, které nebylo označeno rudou skvrnou. Navíc se tam mohla nalézat vodka.

Cesta byla ponurou, šedou parodií na road trip. Vladimir, zabalený v drahé, ale nepříliš funkční maskovací bundě, seděl v otlučeném, ale stále pancéřovaném SUV. Stále držel prázdnou lahev vodky jako talisman.

„Natasho,“ řekl Vladimir, zatímco auto drncalo přes ztuhlé, radioaktivní bláto. „Máme na tom naváděcím systému stále jen tu starou, sovětskou mapu? Tu, kde je půlka Evropy pořád pod naší kontrolou?“

„Ano, Vova,“ odpověděla Natasha, sedící u zrezivělého satelitního terminálu, který zázrakem fungoval. „Ale ta je stabilní. A ukazuje bod, kam jedeme. Sklad 774. A...“ Zastavila se.

„A co, Natasho? Nebuď dramatická. To se na Sibiři nedělá.“

„A ukazuje, že další tři neznámé signály se pohybují stejným směrem. Z různých směrů. Rychle. Velmi rychle.“

„Dobře,“ řekl Vladimir a pokrčil rameny. „Zřejmě se všichni snaží dostat do Česka. Chápu je. Chtějí pivo. Ale my chceme vodku a zbraně. A my budeme první.“

V tu chvíli se z rádia opět ozvalo robotické, ale zjevně frustrované „Mňau.“

Donaldova cesta byla ještě chaotičtější. Cestovali ve staré, černé limuzíně, která byla původně určena pro státní návštěvy, a teď byla jen pojízdnou rakví. Donald seděl vzadu, Chad v panice navigoval a Brenda se snažila vyčistit skvrnu od kečupu na Donaldově kašmírovém svetru.

„Tohle je ponižující, Chade,“ stěžoval si Donald. „Tohle auto je tak pomalé. Vypadá jako auto pro poraženého. Musíme jet rychleji! Musíme najít nějaký resort, kde se můžu převléknout. Tyhle trosky jsou tak ošklivé. Zničily mi můj vzhled!“

„Pane prezidente,“ vykoktal Chad, který se snažil dešifrovat rozbitou navigaci, jež ukazovala jen „CÍL: NEJLEPŠÍ MOŽNÁ AMERICKÁ ZÁKLADNA“. „Signál nás vede na sever. Kde je nějaký starý, sovětský komplex. Poslední funkční bod na celé mapě. A vypadá, že...“

„Že co, Chade? Řekni mi, že tam bude televize. Potřebuji zprávu o svém triumfu.“

„Že tam míří i další tři… velmi silné signály. Jeden z Asie. Dva z Eur-Asie. Vypadá to na slet. Nevíme, co to je, ale… máme ty nejlepší zbraně, že?“

Donald si nasadil klobouk. „Samozřejmě, že máme ty nejlepší. Ale teď je nevidím. Takže neříkej, že je máme. Říkej, že je zrovna přivezou. A teď zrychli. Musím tam být první. První je Nejlepší. Pravidlo číslo jedna.“

Kim Čong-un cestoval v malém, ale upraveném, opancéřovaném džípu. Pořád měl na sobě uniformu s medailemi, ačkoli na ní teď bylo hodně popela. Generál řídil, sekretářka se snažila udržet reproduktory, které hrály smyčku severokorejské revoluční hudby, aby se Kim cítil silný.

„Generále! Zpomal! Nechci, aby mi vítr zničil účes! Musíme vypadat důstojně! Vítěz musí vypadat důstojně!“

„Maršále,“ řekl Generál. „Jedeme po nejjistější cestě k jedinému neoznačenému skladišti. Je to na hranicích Česka. Vypadá, že tam je něco… funkční. A naši navigace, která je samozřejmě nejlepší na světě, ukazuje, že se tam hrnou i nějací ostatní.“

Kim se rozzářil. „Ostatní! To je skvělé! Musíme tam být první, abychom jim řekli, že jsme to vyhráli! A aby se mi uklonili! Uklánění je důležité! Připrav ty reproduktory. Chci, aby slyšeli moji hymnu!“

Si Ťin-pching cestoval v tichém, hybridním vozidle, které bylo speciálně navrženo pro tiché, efektivní přejezdy, které nikoho nepopudí. V autě bylo ticho.

„Wangu,“ řekl Si, aniž by se pohnul. „Kde je ten cíl? To tiché místo, kam jedeme?“

„Pane prezidente, je to staré skladiště. Neutrální zóna. Vypadá to jako nejlepší místo pro přežití. Na hranicích Česka. Neutrální. Malé. Bezpečné. A naše naváděcí systémy nám říkají, že tam míří i ostatní.“

Si se zamračil. „Ostatní? Ti, kteří dělají hluk a nepořádek? To je nepříjemné. Musíme přijet klidně. A ukázat jim, že je lepší, když jsou ticho. Bude to dlouhá schůzka. Vezmi si další zápisník, Wangu. Musíme si zapisovat jejich chyby.“

Sklad 774 – Zkažený setkání

Sklad 774 bylo opuštěné, polorozpadlé sovětské skladiště, které se nacházelo v nevýrazné krajině, těsně za starou, rozpadající se cedulí s nápisem ČESKÁ REPUBLIKA. Místo bylo chráněno starými atomovými kryty, a ačkoli bylo částečně zničené, stále vyzařovalo pocit zlověstné, šedivé stability.

Skupiny přijely téměř současně. Náhoda, která byla příliš velká na to, aby byla náhodná. Zřejmě poslední, zoufalý záchvěv nějakého globálního naváděcího systému, který se snažil zachránit elitu.

Vladimirův SUV zastavil s tichým, ale autoritativním syčením brzd.

Donaldova Limuzína zastavila s dramatickým vrzáním a skřípáním.

Kimův Džíp zastavil s revoluční hudbou na plné pecky a tlukotem medailí.

Siho Hybrid zaparkoval naprosto tiše, neviditelně, jako stín.

Dveře se otevřely a ven vystoupili čtyři Vůdcové. Všichni v bojové pohotovosti.

Vladimir s prázdnou lahví v ruce. Donald s naštvaným výrazem a špinavým kloboukem. Kim s rukama v bocích, připravený k póze. Si v naprostém klidu, sledující oblohu.

První okamžik byl plný ticha. Ticha, které bylo tak silné, že bylo téměř agresivní.

Pak to prolomil Donald.

„Co to má být?“ křikl. „Vy! Co tady děláte? Tohle je moje místo! Můj navigátor řekl, že to je nejlepší, největší, nejluxusnější skladiště v celé východní Evropě! Jste tu jen proto, abyste mi ho ukradli!“

Vladimir se uklidnil a vytáhl lahev vodky. „Dobré poledne, Donalde. Vždycky děláš hluk. To se na Sibiři nedělá. A ne, tohle není tvé místo. Tohle je staré sovětské skladiště. Takže je mé. Jen já mám klíčové znalosti o této architektuře. A navíc – vypadáš, jako by ti vítr zničil účes. To je ostuda.“

Kim vycenil zuby. „Jak se opovažujete! Tohle je místo vítězství! Naše navigace ukázala, že to je první bod na mapě, který přežil náš triumf! A kdokoli sem dorazil, musí se mi poklonit! Jsem jediný vítěz, který má medaile, ačkoli jsou teď trochu špinavé!“

Si Ťin-pching jen pozvedl obočí. „Klid. Všichni mluvíte moc hlasitě. A bez konce. Tohle místo je, Wangu, neefektivní. A vy, Kim, byste měl mít větší respekt k tichu. A vy, Donalde, byste se měl starat o své vlasy. A ty, Vladimire, máš prázdnou láhev. To je neefektivní.“

Rozdělení teritoria a ega

Atmosféra by se dala krájet. Ne radioaktivitou, ale egem.

Donald přešel k Vladimirovi. „Hele, Vova. Poslouchej. Můžeme si to rozdělit. Ty dostaneš tu špinavou, starou, betonovou část. A já dostanu tu luxusní, velkou část, která se teprve postaví. Já mám nejlepší plány. A navíc… kde máš armádu?“

Vladimir se zasmál, chladně. „Armádu? Donald, ty jsi tak naivní. Armáda je pro slabé. Já mám klid. A Sergeje. Který mi ukáže, kde je vodka. Armáda už nikoho neposlouchá. Jsi sám, Donalde. Stejně jako já. Ale ty jsi zranitelnější. Protože nemáš trénink v judu.“

Kim přistoupil. „Dost! Teď mluvím já! Musíme se dohodnout, kdo je největší Vůdce Přežití! Můžeme uspořádat soutěž! O tom, kdo má víc medailí! Nebo kdo umí lépe zpívat naši hymnu! To je důležité! Já jsem nejlepší!“

Si Ťin-pching si prohlížel Kimův džíp s hlasitou revoluční hudbou. „Hluk. Zbytečný hluk. Vůdce nepotřebuje medaile, Kime. Potřebuje disciplínu a pořádek. A ticho. A teď, vy tři, poslouchejte: Musíme vytvořit novou byrokracii. Čtyři sekce. Já budu vedoucí sekce Kontrola a Plánování. Vladimir, ty budeš sekce Bezpečnost (protože jsi Rus). Donald, ty budeš sekce Propaganda a Morálka (protože jsi Američan). A Kime, ty budeš sekce Hluk a Ohňostroje. Ale musíme mluvit potichu.“

Donald se rozzlobil. „Propaganda? Já nejsem propaganda! Já jsem Pravda! A morálka! Musím být hlavní Vůdce! Já jsem zachránil svět před sebou! Způsobil jsem zkázu omylem! A to je větší úspěch než vaše staré bunkry!“

Zrod nejhorší aliance v dějinách

Jejich personál stál opodál a nevěřil vlastním očím a uším.

Chad k Brendě: „Oni se hádají o to, kdo má větší ego. Svět skončil. A oni se hádají o autoritu...“

Sergej k Natashe: „Vova se pohádá. A my budeme muset hledat vodku. To je to nejdůležitější. Dávám mu 10 minut.“

Generál k Sekretářce: „Jestli Kim neodpálí raketu, tak dostane infarkt. A my budeme muset psát hymnu o bramborách.“

Wang k Tlumočnici: „Zapisuju. Číslo 1: Neefektivní hluk. Číslo 2: Nedostatek klidu. Číslo 3: Přehnané ego.“

Natasha, unavená mužskými hormony a radioaktivním prachem, vystoupila.

„Dost!“ křikla, její hlas byl ostrý jako led. Všichni, i Kim a Si, ztichli.

„Máte dvě možnosti: buď se navzájem zabijete, a my se budeme muset starat o vaše radioaktivní těla. Nebo budete spolupracovat. V tomto skladišti jsou zásoby, které vystačí na pár týdnů, ne déle. A jediná cesta dál je přes ty radioaktivní pláně. Sami nepřežijete. A vy, Kim, nemáte rakety. Vy, Donalde, nemáte golfové hřiště. Vy, Vladimire, nemáte armádu. A vy, Si, nemáte signál. Všichni jste stejně bezmocní.“

Nastalo ticho. Hluboké, nepříjemné ticho.

Donald se pomalu usmál. „Dobře. Ona má pravdu. Musíme spolupracovat. Ale jen proto, abychom ukázali, že já jsem v tom nejlepší. Budeme to nazývat: Donaldův Plán na Přežití. A vy budete mí posluhovači, dokud se nenajde golfové hřiště.“

Vladimir se ušklíbl. „To je hrozné jméno. Budeme to nazývat: Společný Boj Soudruhů. A já budu hlavní stratég. A hlavní vyjednávač.“

Kim začal tleskat. „Dobře! Bude to Velká Aliance Vítězství! A já budu hlavní Tleskač! A budeme muset postavit novou raketu!“

Si Ťin-pching si jen povzdechl, nasadil si rukavice a začal sbírat největší kusy betonu do jedné hromady. „Není to Plán. Není to Boj. Je to nevyhnutelná spolupráce. A teď, vy, Donalde, a vy, Kime, přestaňte mluvit. Je čas na práci. A já budu dohlížet na to, aby se to dělalo efektivně a tiše.“

A tak, na hranicích malé, neutrální, rozbombardované země, byla vytvořena nejhorší, nejvíce nekompetentní a nejvíce nevyhnutelná aliance v celé historii post-apokalyptického světa. Jejich přežití začalo.

Společný tým

Radioaktivní šero se snášelo na Sklad 774. Čtyři nejmocnější (a teď nejvíce zbyteční) muži světa seděli na starých, zrezivělých sudech, zatímco jejich nešťastný personál stál opodál. Vzduch byl naplněn pachem popela, ozónu a nesnesitelně hustého ega.

„Dobře,“ prohlásil Donald J. Trump, zvedaje ruku, jako by svolával tiskovou konferenci. „Jsem Donald J. Trump. Jsem nejlepší v organizaci. Zjistil jsem, že musíme vytvořit Tým. A já, jako Vůdce, budu ten, kdo to celé řídí. Budu Hlavní Vyjednavač a PR Manažer tohoto projektu. Nikdo nekomunikuje tak dobře jako já. Mým prvním úkolem je vyslat zprávu světu, že jsme v bezpečí a že já jsem to zorganizoval. Kde je tiskové oddělení?“

Brenda, jeho bývalá mluvčí, se zhroutila na balík s neidentifikovatelným obsahem. „Pane, není tu nikdo. Žádný tisk. Nikdo, kdo by to vytiskl. Internet nefunguje.“

„To je Fake News!“ odsekl Donald. „Internet funguje, jen se schovává. Musíme ho najít. Chade! Ty, jako můj osobní asistent, se stáváš mým mediálním ředitelem. Najdi mi Twitter!“

Chad, bývalý svalnatý bodyguard, teď jen stín své bývalé slávy, stále držel prázdný jaderný kufřík. „Pane prezidente, řekl jsem vám, že se ten vrtulník zpozdí. Ale brzy přiletí. A co se týče internetu, to je očividně globální spiknutí, aby vás umlčeli. Ale já se nevzdávám. Vrtulník je na cestě.“

Vladimir Putin se zvedl. Jeho klid byl na první pohled neotřesitelný, ale jeho prázdná lahev vodky ho zrazovala. „Hluk. Zbytečné mluvení. Donalde, ty jsi PR a já jsem Bezpečnost. Jako bývalý silný muž a strateg, přebírám kontrolu nad všemi zbraněmi a nad zmapováním terénu. Kde jsou mé zbraně?“

Natasha, ruská analytička, jediná praktická osoba na celém místě, mu podala starou, zrezivělou brokovnici. „Vova, to je vše. Byla v zadním kufru. A je třeba ji vyčistit. Radioaktivita je vysoká. A tvá ‚autorita‘ je nyní jen to, co máš v ruce.“

Vladimir si brokovnici prohlédl s nechutí. „Brokovnice. To je pro vesničany. Já potřebuji něco tichého a elegantního. Dobře. Vyčistím ji. Ale od teď jsem jediná ozbrojená autorita. Vy, Donalde, nepoužívejte brokovnici jako selfie tyč.“

Kim Čong-un vykročil vpřed s patosem, jeho medaile cinkaly v ledovém vzduchu. „To je hloupost! My potřebujeme inspiraci! Já, jako největší Vůdce Vítězství, přebírám kontrolu nad Kulturní a Morální Oblastí! Musíme napsat novou hymnu! Hymnu o přežití, o bramborách a o mé síle! Generále! Tvůj úkol je najít notový papír a diktovat mou píseň!“

Severokorejský generál, který dosud jen nosil Kimovy reproduktory, se uklonil tak hluboce, až se dotkl popela. „Ano, Maršále! Hned! Budeme zpívat o bramborách!“

Si Ťin-pching si povzdechl a otočil se na Wanga, který už začal horlivě zapisovat: „Donald: Hluk. Vladimir: Nedostatečné zbraně. Kim: Přehnané nadšení. Všichni neefektivní.“

„Chaos,“ řekl Si. „Nedostatek Rýže. To je náš hlavní problém. Já budu řídit Zásobování a Logistiku. Zjistíme, kde je jídlo. Wang, tvůj úkol je katalogizovat všechny zásoby a najít rýži. Bez rýže není klid. A teď, všichni, buďte ticho a pracujte.“

A tak se ustavil Nový Světový Řád Přežití: Bezpečnost (Vladimir), PR a Komunikace (Donald), Kultura a Morálka (Kim), a Logistika a Rýže (Si).

Zatímco Vůdcové řešili své malicherné spory, jejich personál se musel, ač neochotně, seznámit.

Tým Sergej & Tlumočnice (Romantika Vzniká)

Sergej, ruský IT specialista, byl typický inženýr: brýle, rozcuchané vlasy, a neustále se snažil přimět své rádio k tomu, aby se spojilo s umělou inteligencí Katyushou. Seděl v koutě, klepal na tranzistory, zatímco tlumočnice, kterou Si nazýval jen „Tlumočnice“, stála opodál. Byla drobná, tichá, a její jedinou obranou byl její dokonalý bilingvismus a nesebevědomí.

„Potřebujete pomoci?“ zašeptala Tlumočnice, její hlas byl sotva slyšitelný. „Umím trochu... spravovat věci. Můj otec měl rádio.“

Sergej zvedl hlavu. V šedém světle se jeho brýle zaleskly. „Vy mluvíte… rusky. To je neuvěřitelné. Všichni mluví jen čínsky. Jste nejlepší tlumočnice na světě. A navíc, vy mluvíte. Nikdo tu nemluví, jen Vova, a ten mluví jen o judu.“

„Jmenuji se Mei,“ řekla, poprvé za posledních deset let použila své jméno. „A jsem jen tlumočnice. Přepisuji poznámky pana Si. On moc nemluví. A teď, on chce rýži. Já nevím, jak najít rýži. Ale vím, jak spravit rádio.“

Sergej se usmál – neohrabaný, upřímný úsměv. „To je dobrý plán. Já potřebuju signál, vy potřebujete... abych vám řekl, že jste dobrá v tom, co děláte. Měl byste mluvit víc. Mluvit je dobré.“

Začali spolu pracovat na rádiu. Sergejova inteligence a technická zručnost a Meiina tichá, precizní pozornost k detailům vytvořily nečekanou harmonii. A možná i trochu naděje v beznadějné pustině. Bylo to jako román pro teenagery, zasazený do jaderného Armageddonu.

Tým Chad & Natasha (Svalovec a Praktická Žena)

Chad, svalovec a bývalý bodyguard, měl jasný plán: sbalit Natashu. Byla to jediná žena, která se nezhroutila a nevypadala, že by ji snadno odradila. A Chad věřil, že „silní muži musí být s krásnými ženami, které vypadají silně“.

„Ahoj, krasavice,“ řekl Chad a opřel se o zničený sud. „Jsem Chad. Jsem bodyguard. Jsem nejlepší. Mám nejlepší svaly. A ty jsi... Ruska. To je sexy. Můžeme spolu hlídat. Můžeme spolu pracovat. Až přiletí můj vrtulník, můžeme letět na Floridu. Tam je tepleji. A vím, kde sehnat skvělé hranolky.“

Natasha ho změřila chladným, analytickým pohledem. V ruce stále držela Geigrovo počítadlo. „Ty jsi Chad. Máš prázdný jaderný kufřík a věříš na vrtulníky. Já jsem Natasha. Mám zbraň, vím, jak ji použít, a vím, jak se pohybují radioaktivní mraky. Jsi naprosto zbytečný, Chade. A víc mě zajímá, jestli se nám nerozpadne ta brokovnice. Nejsi ani můj typ.“

„Tvůj typ?“ zeptal se Chad, zaražený. „Já jsem typ každé ženy! Jsem Američan! Já jsem...“

„Jsi jen svaly, které neumí spustit ani stan,“ odsekla Natasha. „Ale v tuto chvíli jsi nutné zlo. A teď mi pomoz zkontrolovat palivo. A mlč. A neříkej mi, co je sexy.“

Chad se sice urazil, ale přece jen ji poslechl. Jeho role svalovce byla ponižující. Jeho největší výzvou teď nebylo zajistit prezidentovu bezpečnost, ale přesvědčit chladnou Rusku o své mužnosti a užitečnosti. Kontrast mezi jeho jednoduchostí a její komplexní inteligencí byl zdrojem nekonečného, jednostranného napětí.

Dva další klíčoví členové týmu přeživších se také snažili najít své místo.

Generál Bez Armády (Kimův Kulturní Guru): Severokorejský Generál, teď jen Kimův osobní asistent, se chopil své nové role s patosem. Běhal s tužkou a papírem (které zázrakem našel) a snažil se zapsat Kimovy nesmyslné nápady na hymnu.

„Maršále! Jak se bude jmenovat ta píseň? ‚Boj o bramboru‘? Nebo ‚Vítězství Vůdců v Nukleární Zimě‘?“

„Ne!“ křičel Kim, mávající rukama. „Bude se jmenovat ‚Óda na Mojí Přítomnost a Brzkou Raketu!‘ A musí mít silný, bojový rytmus! A generále! Vypadáš, že se nehýbeš dostatečně rychle! To je ostuda!“

Generál, navzdory své hodnosti a zkušenostem, se rychle stal pouze ceremoniálním prvkem, který se snažil uspokojit Kimovu neukojitelnou potřebu chvály.

Wang – Tichý Byrokrat (Siho Stín): Pan Wang, Siho nešťastný úředník, se tiše a efektivně pustil do katalogizace. Zatímco ostatní křičeli a hádali se, Wang seděl a tiše, pečlivě zapisoval do svého zápisníku. Jeho zápisník byl plný chyb, které udělal on sám, ale teď se stal kronikou chyb ostatních.

Záznam 4.2.A: Donald J. Trump – Neefektivní plánování, nedostatečné znalosti o lokální geografii, mylná víra v existenci vrtulníku. Doporučeno: Ticho.

Záznam 4.2.B: Vladimir Putin – Nedostatečná výzbroj, nepřiměřená fixace na judo a alkohol. Doporučeno: Najít vodku, odstranit brokovnici.

Wang se stal tichou, vševědoucí silou v týmu – nikdo mu nedůvěřoval, nikdo se s ním nebavil, ale každý věděl, že vidí vše.

Projekt Rýže (Si): Si Ťin-pching se chopil své role. „Logistika je klíč. Kde jsou naše zásoby rýže?“

Wang se uklonil. „Pane prezidente, našli jsme jen pět plechovek fazolí, jednu sušenku a tři lahve starého, českého piva. Žádná rýže.“

Siho obličej ztuhl. „Pivo? Pivo je neefektivní. Fazole? Fazole vedou k hluku a neslušnému chování. Musíme najít Rýži. Wangu, tvůj úkol je najít mapu zásobovacích cest. A zeptat se tlumočnice, jestli neví, kde se pěstuje rýže v Česku.“

Mei (Tlumočnice), s rýhou od oleje na tváři, se přihlásila: „Pane prezidente, v Česku se pěstuje hlavně ječmen a brambory. A to pivo.“

Si z ní spustil pohled, jako by ji poprvé viděl. „Brambory. Další neefektivní jídlo. Ticho. Musíme myslet čínsky. Rýže musí být.“

Projekt Bezpečnost (Vladimir): Vladimir, s brokovnicí přehozenou přes rameno, se pustil do kontroly terénu. Vzal s sebou Natashu (kvůli Geigrovu počítadlu) a Chada (kvůli svalům, ač se mu to příčilo).

„Natasho, radioaktivita?“

„Vysoká, Vova. Musíme mít plán, jak se vyhnout zóně číslo 3. Je tam vysoká radiace.“

„Plán?“ zasmál se Chad. „To je Fake Danger. Jen musíme jet rychle. A Natasho, vidíš, jak jsem silný? Můžu odnést tu brokovnici a ten Geiger a tebe.“

Vladimir se zastavil a podíval se na Chada s naprostou neúctou. „Ty, svalovče, jsi nebezpečný. Svaly jsou nic bez mozku. A navíc, ty neumíš střílet z brokovnice. Já umím. A teď, najdi mi něco, co se hýbe. Co není radioaktivní. Co mohu uškrtit.“

Projekt PR a Morálka (Donald & Kim): Donald a Kim, ve své prapodivné, morální alianci, se pustili do své práce.

„Musíme dát najevo, že jsme v dobré kondici!“ prohlásil Donald a zkusil najít kus zrcadla, aby se učesal. „Musíme ukázat, že je to Velké Vítězství! Musíme vytvořit novou fasádu! Kime, ty, jako můj mediální asistent, mi řekneš, jak vypadám.“

Kim, s nefalšovanou upřímností, se podíval na Donalda. „Vypadáš jako poražený! A máš špinavý klobouk! Vítěz musí být čistý a odhodlaný! Potřebuješ uniformu! A zlatou raketu!“

„Zlatou raketu? To je dobrý nápad! Ale nejdřív, ta hymna! Jakou máš novou hymnu?“

Kim se narovnal. Generál, s tužkou připravenou, začal tleskat. Kim spustil:

„Sláva nám, co přežili bez mobilů! Sláva nám, co nemáme brambory! Máme brokovnici a prázdný kufřík! My jsme Ti, co vyhráli nad Zimou! ... A Donald má nejlepší klobouk! Ale je špinavý!“

Donald zbledl. „Klobouk je špinavý? A proč zpíváš o bramborách? To je negativní PR! Musíme zpívat o Úspěchu! A o mém vítězství! Ty, Kime, jsi neschopný PR manažer. Musíš se učit od mistra!“

S příchodem noci se ukázala krutá realita: bunkr byl jen částečně použitelný. Čtyři Vůdcové si zabrali ty největší, nejméně radioaktivní místnosti, zatímco personál se musel tísnit v jediné, vlhké společenské místnosti.

Sergej a Mei seděli u rádia. Podařilo se jim vytvořit slabé, statické spojení.

„Žádný signál,“ zašeptala Mei, ale byla ráda, že mluví. „Jen šum.“

„Ale my mluvíme,“ řekl Sergej, jemně. „To je signál. Lidský signál.“

Chad, uražený Natashinou odmítavostí, si zkoušel dělat kliky. Snažil se jí dokázat svou užitečnost.

Natasha, unavená, si jen povzdechla. „Chade, to je dobré. Ale jsi zbytečný, když nemáš mozek. Potřebujeme, aby někdo chytil jídlo. Ne abychom viděli tvé svaly.“

Chad se podíval na rádio. Sergej a Mei si tiše povídali. Romantika v apokalypse. To ho naštvalo.

„Dobře,“ řekl Chad s povzdechem. „Zítra půjdu lovit. Ale chci za to úctu.“

Donald zakřičel z vedlejší místnosti: „Kde jsou mé steakové hranolky?! Kde je Chad?!“

A tak se tým usadil. Věděli, že musí spolupracovat. Ale věděli také, že jejich Vůdcové udělají vše pro to, aby se dostali na vrchol hromady popela. Přežití nebude o bombách. Bude o ego-bombách.

Hledání zásob a konfrontace s přírodou

Ráno po ustavení "Nového Světového Řádu Přežití" bylo stejně šedivé, mrazivé a radioaktivní jako předchozí noc. Bylo nutné vyrazit pro zásoby. Si Ťin-pchingova Sekce Logistiky a Rýže (Si, Wang, Tlumočnice Mei a z nepochopitelných důvodů Donald, který trval na tom, že bude „osobně vyjednávat s jídlem“) vedla první výpravu do nejbližšího, částečně zničeného města, vzdáleného asi pět kilometrů.

Cesta byla pokryta hustým popílkem, a každý krok zanechával stopy v mlze.

Donald klopýtal a stěžoval si. „Tohle je nejhorší terén. Víte, mé resorty mají ty nejlepší chodníky. A tato mlha! Je ošklivá! Musíme ji vyhnat! Je to Fake Fog! A navíc… kde jsou ti lidé, co mi mají říct, že jsem hubený?“

Si Ťin-pching šel vpředu s naprostou stoickou tichostí, v ruce držel mapu. „Klid, Donalde. Hluk je neefektivní. Musíme se soustředit na cíl. Wangu, zaznamenáváte jeho neustálé stížnosti?“

Wang horlivě zapisoval: „Záznam 5.1.A: Donald J. Trump – Neefektivní chůze, hlasité stížnosti na kvalitu mlhy a chodníků. Doporučeno: Zůstat v tichosti.“

Mei, tlumočnice, se držela Wanga. „Pane Wangu, nemyslíte, že by bylo lepší, kdybychom se soustředili na… na jídlo? Ne na pana Trumpa?“

Wang se na ni podíval s vážností úředníka. „Pokud Donald přestane dělat chyby, nebudu ho muset zapisovat. Je to jeho volba, Tlumočnice. Taková je Byrokracie Přežití.“

Dorazili do trosek velkého supermarketu. Bylo to ponuré a tiché, jen radioaktivní vítr pískal v rozbitých oknech. Našli bednu s konzervami.

Donald se chopil lesklé plechovky s Fazolemi v omáčce (americká klasika). „Dobře. Vítězství. Ty nejlepší fazole! Ale… jak se to otevírá? Kde je obsluha?“

Plechovka neměla otvírák. Žádné očko.

Donald ji začal mlátit o zeď. „Otevři se! Musíš se otevřít! Jsem Vůdce! Jsem ten nejlepší! Musíš mě poslouchat!“

Si Ťin-pching vzal plechovku, prozkoumal ji a podal ji Wangovi. „Wangu, analyzuj. Jaké jsou nejefektivnější způsoby otevření této kovové nádoby, aniž bychom spotřebovali drahocennou energii nebo způsobili hluk?“

Wang vytáhl malou tužku. „Pane prezidente, musíme najít otvírák, páčidlo, nebo využít tlak. Ale teď musíme přemýšlet. To je priorita.“

Donald se opřel o zeď. „Přemýšlet? Jsi byrokrat! Takhle se fazole neotevírají! Já bych je otevřel! Ale nechci si zničit nehty. Je to nátlak na mě! Plechovka mě šikanuje!“

Mei se naklonila. „Pane prezidente, v bunkru je ruská analytička. Umí spravit zbraně. Možná umí otevřít i plechovku.“

Donald se nadechl, pohrdavě. „Ruska? Ona nemá americký otvírák! My Američané máme ty nejlepší otvíráky! To je imperialistický vynález!“

Si Ťin-pching si povzdechl, vzal plechovku, tiše ji položil na zem a šlápl na ni. Plechovka se prohnula, ale neotevřela. „Neefektivní.“

Ironie byla v tom, že čtyři nejmocnější mozky světa nedokázaly vyřešit jednoduchou, primitivní výzvu přežití.

Zatímco Vůdcové pokračovali v hledání „něčeho, co by se dalo rychle jíst a není to pivo“, se personál v bunkru začal sbližovat.

Mei se vrátila s Wangem (který nenesl žádné jídlo, jen zápisník) a našla Sergeje u jeho rádia.

„Sergeji, nenašli jsme rýži. Jen fazole, a ty nejdou otevřít,“ řekla Mei, unaveně.

Sergej se usmál – neohrabaným, ale milým úsměvem. „To je v pořádku. Mám tu něco lepšího než rýži. Mám signál.“

Ukázal jí rádio. Z něj se ozývalo tiché, statické mňau. To bylo vše, co zbylo z Katyushy, AI kočky.

„Je to Katyusha,“ vysvětlil Sergej. „Je naštvaná. Ale je to signál. Že existuje něco inteligentního a ženského, co přežilo.“

Mei se zasmála, poprvé za celé dny. „Inteligentní a ženské, které je naštvané, že nedostalo dort. To zní jako já, když mě pan Si nutí hledat rýži.“

Sergej se k ní naklonil. „Jste krásná, když se smějete. A inteligentní. Jste jako algoritmus, který potřebuje opravu – a já jsem dobrý v opravách.“

„A já jsem dobrá v tlumočení,“ řekla. „A to znamená, že rozumím více věcem, než je jen jeden jazyk. Rozumím i tobě, Sergeji. Jste… dobrý. A teď mi ukažte, jak se zapojuje drát. Chci to umět sama.“

Sergej se rozzářil. Romantika se zrodila nad hromadou drátů, statického šumu a touhy po obyčejném, lidském spojení. Mei v Sergejovi našla někoho, kdo ocenil její tichou inteligenci a schopnost mluvit. Sergej v ní našel partnerku, která se nebála jeho složitých, technických myšlenek.

Druhý tým – Vladimir (bezpečnost), Natasha (Geiger), Kim (morálka) a Chad (svalovec) – vyrazil na průzkum okolního lesoparku.

Kim, navzdory Vovovým protestům, trval na tom, že musí vyrazit, aby „pocítil Sílu Přírody a Vítězství“.

Vladimir, se svou brokovnicí, se cítil silný, ale zranitelný. „Natasho, radioaktivita v lese?“

„Střední, Vovo. Ale opatrně. Radioaktivita způsobuje mutace.“

Chad se naparoval. „Mutace? To je Fake Mutace! Já jsem viděl horší věci v New Yorku! Já se ničeho nebojím! Víte, na Floridě...“

„Ticho, Chade,“ odsekl Vladimir. „Tady nejsme na Floridě. Tady jsme v Evropě. A my, Rusové, víme, jak se chovat v lesích. A teď, Kime, přestaň zpívat svou hloupou hymnu.“

Kim se zastavil uprostřed slova „Brambory“. „Hymna je důležitá! Motivuje nás! Kdybychom měli raketu, mohl bych ji odpálit! Ale teď musím zpívat!“

Vtom se z křoví vynořilo zvíře. Vypadalo jako mýval, ale byl velký. Měl kachní ocas, tři rudé oči, a vydával zvuk, který zněl jako kombinace hlubokého psího vrčení a rozladěné harmoniky. Byl to Zmutovaný Mýval s Kachním Ocasem (ZMSKO).

ZMSKO zavrčel a postavil se na zadní.

Kim začal ječet. Ne proto, že by se bál, ale proto, že neměl raketu, kterou by mohl odpálit. „Co to je?! To je odpuzující! To se mi nelíbí! To je nedůstojné! Kde je moje armáda?!“

Chad se rozhodl jednat. „To je výzva! Já jsem silný! Budu bojovat s rukama! Jsem Američan!“ Vrhl se na ZMSKO.

Mýval s kachním ocasem ho seknul ocasem. Chad se svalil na zem, kvílející.

„Au! To je ostré! To je nefér! To je podvod! To není normální mýval! Volám svého právníka!“

Vladimir v klidu zamířil brokovnicí. Brokovnice, zrezivělá a stará, vydala jen tiché, zklamané cvaknutí. Náboj selhal.

„Neefektivní zbraň!“ zakřičel Vladimir a hodil brokovnici po mývalovi.

ZMSKO zavrčel, ale nehnul se.

Natasha, která jediná zachovala chladnou hlavu, vytáhla z batohu paralyzér. Jeden z mála funkčních přístrojů. Zamířila, a zasáhla mývala do tří rudých očí.

Mýval s kachním ocasem s kvílením spadl do popela.

Vladimir se podíval na Natashu. „Ty jsi mě zachránila. A já jsem neměl zbraň, která by fungovala. To je pro Rusa ponižující. Ale... dobrá práce.“

Kim se narovnal, oprášil uniformu a vykročil k ležícímu mývalovi. „Já jsem ho porazil! Moje morální síla ho porazila! Generále! Zapiš si: Kim Čong-un Poráží Bestii! Musíme o tom napsat oslavnou píseň! Rychle!“

Obě výpravy se vrátily do Skladu 774. Unavené. Špinavé. Ale každá s něčím.

Tým Si: Fazole, pivo, a Wangův zápisník plný stížností.

Tým Vladimira: Zkušenost s nebezpečnou mutací a hrdinka (Natasha), která to vyřešila.

Si Ťin-pching si prohlížel fazole. „Neefektivní. To není rýže. Ale to pivo… Wangu, má to pivo výživovou hodnotu?“

Wang: „Záznam 5.4.A: Pivo – Neefektivní pro morálku, ale vysoký obsah tekutin. Doporučeno: Pít, ale v tichosti.“

Donald kopl do bedny s fazolemi. „Fazole! To je ostuda! To není steak! A ten klobouk mi zničil vítr! Musíme uspořádat tiskovou konferenci o tom, jak jsme získali ty nejlepší fazole na světě!“

Vladimir si čistil brokovnici. „Budeme se dělit. My, Rusové, dostaneme brokovnici a Natashu. Vy, Američané, dostanete fazole. A vy, Kime, dostanete k jídlu tu mrtvou bestii.“

Kim se zhrozil. „Já mám jíst tu bestii?! To je nedůstojné! Já chci raketu!“

A tak skončil první den přežití. S nevyřešenými problémy, prázdnými žaludky a rostoucím romantickým vztahem uprostřed radioaktivních drátů. Vůdcové přežili. Ale jejich ego bylo stále radioaktivnější než okolní popel.

Mocenské boje u ohně

První noc společného táboření se ukázala být stejně chladná, jako byly vztahy mezi čtyřmi vůdci. Uprostřed Skladu 774 se z trosek podařilo postavit provizorní ohniště – spíše jen hromada tlejícího, radioaktivně neškodného dřeva.

Čtyři vůdci se shromáždili. Místo projednávání obnovy civilizace řešili spacáky a teplo.

Donald J. Trump si přinesl svůj soukromý, kašmírový spacák, který byl, jak tvrdil, „největší a nejteplejší spacák, jaký kdy byl vyroben, možná i teplejší než slunce“. Seděl co nejblíže ohni.

„Tady je teplo,“ prohlásil Donald a roztáhl ruce. „Nejlepší teplo. Můj spacák je tak teplý, že bych mohl usnout i na Aljašce. Vy, ostatní, máte studené, neúspěšné spacáky. Měli byste si vzít deky. Deky jsou pro poražené.“

Vladimir Putin si opatrně rozbalil starý, vojenský spacák, který byl ve skutečnosti více prošívanou dekou. Udělal kolem sebe malý kruh z kamení, aby si vytvořil „bezpečnostní zónu“.

„Deky jsou pro lidi, kteří nemají klid a disciplínu, Donalde,“ řekl Vladimir chladně. „Jsem z Ruska. Já nepotřebuji teplo. Mně stačí vnitřní klid. A navíc, ten tvůj spacák je příliš nápadný. To není efektivní pro přežití. Jsi terč. Mě nikdo nevidí.“

Kim Čong-un se posadil s největší možnou pompou. Jeho severokorejský spacák byl ve skutečnosti jen pytel na brambory, ale byl potištěn propagandistickými hesly.

„Můj spacák je nejodolnější na světě!“ křičel Kim. „Byl navržen tak, aby vydržel cokoliv! Vítězství! A já jsem u ohně nejblíže! Kdo mi to vezme, toho odpálím! Tedy… symbolicky odpálím! Mám na to právo, protože jsem nejvíc inspirativní!“

Si Ťin-pching si sedl nejdále od ohně, zády k nim. Měl na sobě obyčejnou, ale čistou deku.

„Hluk. Teplo je neefektivní, pokud vede k neefektivnímu spaní a hlučnému mluvení,” prohlásil Si. „Já se soustředím na ticho a plánování. Vy tři děláte hluk. A ten spacák, Donalde, je žlutý. To je nebezpečná, nápadná barva. Wangu, zapiš: Donald J. Trump – Extrémní barevná neefektivita, nedostatek skromnosti.“

Donald se okamžitě rozčilil. „Žlutá je barva zlata! To je barva vítězství! Ty seš nudný! Ty nevíš, co je to zábava! Vypadáš jako úředník! Počkej, ty seš úředník!“

A tak se večerní shromáždění, které mělo sloužit ke strategickému plánování přežití, zvrhlo v hádku o to, kdo má nejlepší (a nejskromnější, a nejvíce zlaté) povlečení.

Zatímco Vůdcové řešili své spacáky, jejich personál se tiše a efektivně staral o základní přežití.

Sergej a Mei seděli stranou, opírající se o kus staré, nefunkční rakety, která sloužila jako závětrná stěna. Před nimi blikalo rádio, ze kterého se ozývalo tiché „Mňau.“

„Katyusha je pořád naštvaná,“ řekl Sergej, jemně. „Chce dort. Měl jsem ji postavit jako systém pro pečení chleba, ne jako systém pro jaderné útoky.“

Mei se usmála. „Vy jste tak milý. Nikdy jsem neviděla čínského úředníka, aby se usmíval. A taky mluvíte o věcech, které mají smysl. Jak opravit rádio. Jak se vyhnout radiaci. Pan Si mluví jen o rýži.“

„A vy mluvíte,“ řekl Sergej a jeho brýle se zaleskly. „Mluvíte rusky. To je neuvěřitelné. Jste... vzácná v této pustině.“ Přesunul se blíž k ní. „A máte praktické dovednosti. Třeba jak najít funkční drát. To je pro mě... atraktivní.“

Mei se zlehka začervenala. Bylo to poprvé, co jí někdo řekl, že je atraktivní pro její praktické dovednosti. Bylo to neohrabané, ale upřímné. Jejich vztah byl postaven na vzájemném respektu k inženýrství, logice a tiché komunikaci. V chaotickém světě našli útočiště v řádu.

Chad seděl na zemi, dělal kliky a neustále se snažil upoutat pozornost Natashy, která pečlivě analyzovala vzorky popela.

„Hele, Tasho,“ řekl Chad, jeho hlas byl naplněn svalovou námahou. „Podívej se na tohle. Já jsem silný. Já bych mohl odnést celou tuhle budovu. Ty potřebuješ sílu. Já potřebuju tebe. Až přiletí vrtulník, ukážu ti Floridu. Máme tam ty nejlepší pláže. A... máš ráda americké filmy o svalovcích?“

Natasha zvedla hlavu, její pohled byl smrtící. „Chade, tvé tělo je slabé. Je závislé na vnějších zdrojích – posilovna, proteinové nápoje, neustálá chvála. Já potřebuji nezávislé myšlení. A ty ho nemáš. Navíc, pořád mluvíš o vrtulníku. Neexistuje. Je to Fake Vrtulník. A teď mi dej pokoj. Musím vyhodnotit mutagenní potenciál této půdy.“

Chad se zhroutil. „Ty seš tak chladná! A moc chytrá! To není sexy!“

„Ale je to efektivní, Chade,“ řekla Natasha, aniž by se na něj podívala. „A efektivita je to jediné, co v této pustině přežije. Ne tvé bicepsy.“

Vztahy se jasně vykrystalizovaly. Mei a Sergej sdíleli intelektuální a tiché spojení. Chad a Natasha sdíleli jen nepřekonatelnou propast mezi svaly a mozkem.

Když se Vůdcové trochu ohřáli, začali to, co uměli nejlépe. Monology.

Vladimir se opřel o svou brokovnici, která už byla (díky Natashe) vyčištěná. Vypadal jako moudrý, ale nebezpečný poustevník.

„Víte,“ začal Vladimir tichým, ale silným hlasem, „klíč k přežití není v bombách, ani v penězích, ani v hymnách. Je v disciplíně. A v judu. Jednou jsem bojoval se zmutovaným medvědem (to bylo ještě před apokalypsou, ale i tak zmutovaným). Byl jsem sám. Co jsem udělal? Nepoužil jsem zbraň. Použil jsem klid. A techniku. Hodil jsem ho přes rameno. A on odešel s respektem. A tak to musí být i tady. Respekt k silnějšímu. A klid. Kdo nemá klid, ten zemře. A vy, Donalde, nemáte klid. Jste jako neúspěšný boxer, který se snaží vyhrát hlukem. Je to slabé.“

Donald se okamžitě urazil. Vyskočil a začal gestikulovat.

„Ne! To je špatně! Ty nevíš nic o vítězství! Kdybych já vedl tuhle válku – a pamatujte, já jsem ji nevedl, to byl jen malý omyl s myší – tak bych ji vyhrál! Rychle! Byl by to nejrychlejší vítězný konflikt v historii! Žádné klidné judo! Jen rychlost a přesnost! Vystřelil bych! Všichni by se vzdali! A pak bych řekl: ‚Jděte domů. Já jsem vás porazil. A teď mi postavte nové golfové hřiště!‘ Byla by to nejlepší válka! Ale teď, když je to zničené, tak to musím vyjednat! A já jsem nejlepší vyjednávač. Moje PR je i teď na vrcholu! Všichni, co přežili, o mně mluví! To vím! To je fakt!“

Kim se nenechal zastavit. Vstal a s dramatickým výrazem začal zpívat – velmi, velmi hlasitě. Generál (který teď sloužil jako jeho hudební doprovod) tleskal do rytmu:

„Nyní chladná je zem, kde vítězí Severokorejská síla!

Američan nemá sendvič, Rus nemá vodku!

Jen já mám Vůli a Hymnu!

Musíme postavit Novou Raketu ze starého popela!

(A neúspěšné brambory se nesmí jíst, protože to není rýže!)

SLÁVA!“

Si Ťin-pching se ani nehnul. Seděl zády k ohni, v tichosti. Wang seděl vedle něj, horlivě psal.

Si nevydal žádný monolog. Vydal rezoluci.

„Hluk,“ řekl Si, jeho hlas byl hluboký a nebezpečný. „Příliš hlasitý a neefektivní. Kime, tvoje óda postrádá realismus. Žádná rýže. Donalde, tvoje monology postrádají fakta. Žádné vítězství. Vladimire, tvoje judo postrádá aktuální relevanci. Žádní medvědi. Všichni tři plýtváte energií a časem. Já, Wang, a tlumočnice už máme plán pro zítřek. Budeme se pohybovat na jih. Kde je tepleji. A kde je možná rýže. Vy tři můžete jít za námi. Ale jen v tichosti. A se spacáky, které jsou účelné. A teď, klid. Je čas na spánek.“

Siho tichá, chladná autorita byla nejtěžší zbraní. V hádce o ega se ukázal jako ten, který má nejvíce klidu, a proto (alespoň prozatím) získal alfa-pozici – protože se soustředil na přežití, ne na chválu.

Všichni se s nevolí usadili. Oheň tiše praskal. Byla to nejhorší a nejvíce groteskní „schůzka světových lídrů“ v celé historii. A zítra je čekala cesta.

Signál naděje (nebo halucinace?)

Po několika dnech chaotického, ale rutinního přežívání ve Skladu 774, kde se Vůdcové neustále hádali o pořadí ve frontě na fazole a o nejlepší strategii čištění zrezivělé brokovnice, přišel zlom.

Mei a Sergej, jejichž romantický vztah se v bunkru rozvíjel s rychlostí termonukleární reakce, seděli ve svém tichém koutě u rádia. Sergej neúnavně pracoval na posílení slabého signálu Katyushy, doufaje, že získá alespoň nějaká technická data o přežití. Mei mu asistovala s tlumočením a hlavně s morální podporou.

Najednou se slabé, robotické „Mňau“ proměnilo. Bylo to stále statické, ale zřetelné.

„Sergeji, slyšíte to?“ zašeptala Mei, stisknutí jeho ruky. „Ten šum. Je v něm... rytmus.“

Sergej, se zrakem upřeným na osciloskop, ztuhl. „To není Katyusha. To je... komunikační signál! Je to velmi starý, šifrovaný vojenský protokol. Pravděpodobně navržený tak, aby přežil cokoliv, včetně jaderné války a hádky o golfové hřiště.“

Signál zesílil. Byly to jen šifrované pulsy, ale byly cílené. Pocházely z jednoho místa, vzdáleného stovky kilometrů na západ.

V tom okamžiku vtrhl do místnosti Vladimir, který právě dokončil "Kontrolu bezpečnosti" (což spočívalo v dělání kliků na jedné ruce v chladném průvanu).

„Co je to za hluk, Sergeji?“ zeptal se Vladimir, jeho tón byl okamžitě autoritativní. „Mluvil jsem o klidu. Je to Katyusha? Chce dort?“

Sergej se postavil do pozoru, opatrně. „Vovo, to není hluk. To je... poslední funkční komunikační uzel. Vysílá zprávu. Je to šifrovaný vojenský kód, ale je silný! Vypadá to, že někdo přežil a posílá signál!“

Vladimírův obličej se poprvé za dny rozjasnil. Ne radostí nad záchranou, ale mocí. „Přežili! Věděl jsem to! Věděl jsem, že mě moji lidé nenechají samotného! To je zpráva od mého velitelství! Oni mě očekávají! Já jsem vůdce, který je vede dál! Připrav se, Sergeji! Musíme dešifrovat zprávu! Řekni mi, že mi posílají novou zbraň a sud vodky!“

Jakmile se zpráva o signálu rozšířila, bunkr se proměnil ve směs hysterie a megalomanie.

Donald J. Trump (PR a vyjednavač) vtrhl do místnosti, doprovázený Chadem, který stále marně čekal na vrtulník.

„Signál? To je zpráva pro mě! Ti přeživší jsou mí fanoušci! Konečně! To je tisková konference! Jsem Nejlepší vůdce! Jsem ten, kdo to vyřešil! Posílají mi zprávu, že mi postaví nový Bílý dům, který bude zlatý a bude mít vchod přímo na golfové hřiště! Chade! Připrav mi projev! Musím mluvit o tom, jak jsem vyhrál apokalypsu!“

Chad, který v signálu viděl potvrzení svých tužeb, popadl prázdný kufřík. „Pane prezidente, je to zpráva! Zpráva, že vrtulník už je opravdu na cestě! Budou vás vítat jako krále! A já budu váš hlavní bodyguard a budeme muset rychle najít steakové hranolky!“

Kim Čong-un (kultura a morálka) se objevil, oděn ve své uniformě.

„Signál! To je důkaz našeho Triumfu! Je to zpráva od Nového Lidu, který se pokloní mně, vůdci! Posílají mi zprávu, že postaví novou, obrovskou raketu a já ji budu moci odpálit! Generále! Musíš okamžitě napsat ódu o tom, jak jsem já zachránil ty lidi a jak mě milují! Ale signál nesmí být hlasitější než moje óda!“

Severokorejský generál se ukláněl. „Maršále, óda je již hotova! Bude se jmenovat Óda na signál! A budou tam noty! A rýže, kterou nám pošlou!“

Si Ťin-pching (logistika a rýže) stál s Wangem, který si pečlivě zapisoval hysterii ostatních.

„Hluk. Zprávy jsou neefektivní. Musíme vědět, co je to za komplex,” řekl Si. „Wangu, zkus zjistit, zda je to potravinový sklad nebo Centrum pro pěstování rýže. To je jediná smysluplná zpráva. Vše ostatní je rušení. Ale signál nás vede na západ. Musíme se tam dostat. V tichosti. A musíme být první! Potřebujeme, aby to bylo efektivní.“

Wang horlivě zapisoval: „Záznam 7.2.A: Všichni vůdcové jsou blázni a věří v nerealistické scénáře. Signál je pravděpodobně jen automatizovaný systém. Doporučeno: Ticho a rýže.“

Sergej, pod tlakem čtyř nejmocnějších eg na světě, se snažil analyzovat polohu a typ signálu.

„Pane prezidente, Maršále, Vovo, Pane Si,“ začal Sergej, snažil se nekolísat. „Signál nevysílá hlas. Vysílá souřadnice a identifikátor. Je to starý mezinárodní protokol, používaný pro ultimátní, mezinárodní krizové sklady! Je to obrovský komplex, postavený pro případ konce světa. Byl postaven před desítkami let. Jmenuje se... Projekt Archa.“

Natasha vstoupila s mapou. „Je to obrovský komplex v hlubokém podzemí. Byl chráněn před čímkoliv. Byl určen pro elitu – pro vědce, politiky, nejdůležitější přeživší. Je to poslední, nedotčená bašta civilizace.“

Vůdcové si vyměnili pohledy. Najednou se jejich ega spojila do jediné, silné vlny: Královská nárokovatelnost.

Vladimir: „Elita? Věděl jsem to! Oni na mě čekají! Přebírám velení nad bezpečností cesty!“

Donald: „Elita? Samozřejmě! Budu jim vyprávět o mém vítězství! A udělám tam nový, nejlepší golfový resort!“

Kim: „Elita? Budou mi stavět novou raketu! A budou mi zpívat hymnu!“

Si: „Elita. Musí tam být rýže. A ticho. Musíme to obsadit. Neefektivní čekání je u konce.“

Rozhodnutí padlo okamžitě: Musí se dostat do Projektu Archa. A musí tam být první.

Natasha, plně ponořená do plánování, dala Chadovi jasné rozkazy.

„Chade, ty máš sílu. Potřebujeme, abys táhl ten vozík se zásobami. Jsi nákladní zvíře. Ne bodyguard a ne milovník. Zítra projedeme nejradioaktivnější částí. Budeš nás krýt.“

Chad, zjevně frustrovaný, ale donucený realitou, jen přikývl. „Dobře. Budu nejsilnější nákladní zvíře. Ale až tam dorazíme, ten vrtulník tam bude! A ty se mnou půjdeš na Floridu! To je fakt!“

Natasha se pousmála. Poprvé od apokalypsy. Ne proto, že by Chada milovala, ale proto, že našla efektivní využití pro jeho svaly.

Sergej a Mei dostali za úkol zajistit, aby rádio fungovalo po celou dobu cesty.

„Sergeji, budeme spolu,“ zašeptala Mei, jemně dotknutá jeho ruky. „Budeme muset poslouchat ty čtyři. A překládat ten jejich hluk a ego do něčeho, co dává smysl. To je naše mise.“

„Naše mise,“ potvrdil Sergej. „A navíc, budeme mít šanci být sami. Bez Wanga. Bez Donalda. Jen my. A Katyusha, která stále mňouká.“

Jejich vztah se z technické harmonie přesunul do společné, tiché rezignace na šílenství vůdců. Věděli, že jen oni dva, se svou logikou, mohou celou skupinu udržet naživu.

Donald se snažil sbalit svůj spacák, tři kašmírové svetry a prázdný kufřík. „Potřebujeme reprezentativní oblečení! Vždyť nás čeká elita!“

Vladimir se pečlivě balil. Do batohu si dal mapu, brokovnici (kterou se teď snažil naučit používat) a malý, dřevěný meč.

Kim trval na tom, že musí sbalit všechny své medaile, reproduktory a Generála, který je nosil.

Si se zabalil do jediné, čisté uniformy. Sbalil fazole, pivo (pro ostatní, ne pro sebe), a donutil Wanga, aby nesl jeho Zápisník o chytrém Plánování.

Projekt Archa čekal. Místo naděje. Místo bezpečí. Místo, kde elita čekala. A čtyři nejvíce neefektivní vůdci planety se tam vydali, přesvědčeni, že budou přijati s fanfárami a rýží.

Cesta ke spáse

Expedice k Projektu Archa začala ve znamení šedé, radioaktivní mlhy a neustálého brblání. Cestovali ve starém, ale robustním terénním vozidle, které Sergej a Natasha zázrakem oživili, a za ním táhli provizorní vozík se zásobami.

Chad, jakožto nákladní zvíře, táhl vozík a neustále opakoval: „Ten vrtulník tam musí být! Víte, na Floridě by tohle nikdo netáhl ručně!“

Vůdcové seděli ve vozidle: Donald se snažil najít signál na svém telefonu, Vladimir studoval mapu s chladným zájmem, Kim se snažil zpívat hymnu potichu (neúspěšně) a Si Ťin-pching pozoroval krajinu s nelibostí.

„Neefektivní rychlost,“ prohlásil Si. „Musíme jet rychleji. Ta rýže na nás nepočká.“

„Rychleji?“ odsekl Donald. „Tohle je nejlepší rychlost! Kdybych to řídil já, letěli bychom! Ale já jsem vyjednavač, ne řidič!“

Cesta vedla přes zničený most. Byla to masivní, nebezpečná překážka. Vozidlo muselo být opatrně převedeno přes úzké, rozbité ocelové nosníky.

Vladimir, v roli bezpečnosti, vystoupil s brokovnicí. Věděl, že tohle je jeho parketa – síla a klid.

„Ticho. Sergeji, zjisti stabilitu,“ rozkázal Vladimir. „Natasho, připrav lano. Já půjdu první. Musím ukázat sílu. To je můj úkol.“

Jen co se Vladimir chystal vkročit na nosník, z trosek pod mostem se vynořil zlověstný, známý zvuk: vrčení kombinované s rozladěnou harmonikou. Byl to ZMSKO – zmutovaný mýval s kachním ocasem, tentokrát však ne jeden, ale tři. Přitahovala je zjevně přítomnost biologického života a fazolí.

Kim zaječel a schoval se za Chada. „To je odporné! To se mi nelíbí! Odpalte je! Kde je raketa?!“

Chad, navzdory svým svalům, ztuhl. „Tohle není férový boj! Jsou tři! Volám… volám policii!“

Vladimir, soustředěný na překonání překážky, zapomněl na klid. „Moje brokovnice selhala minule. Nemůžeme riskovat! Potřebujeme, aby se ti blázni otočili! Sergeji, Mei, potřebujete rušičku!“

Sergej a Mei rychle pracovali na rádiu. Ale rušení trvalo příliš dlouho. ZMSKO se blížili.

„Já to udělám,“ řekl Donald, překvapivě klidně.

Všichni na něj zírali.

Donald se narovnal, nasadil na sebe ten nejvíce sebedůvěrný a arogantní úsměv, který mu zbyl, a vykročil směrem k mývalům. Bylo to čisté, nefalšované ego.

„Hele, vy malí, neúspěšní, oškliví mývalové!“ křikl Donald. Jeho hlas, trénovaný v halách a na shromážděních, byl i přes popel překvapivě silný. „Jste ti nejhorší mývalové, co jsem kdy viděl! Vypadáte jako poražení! Víte, moji mývalové jsou velcí, silní a mají zlaté ocasy! Vy jste ostuda mývalí populace! Vypadají jako demokrati! Vy jste selhání mývalího rodu! Jděte pryč a udělejte si nové ocasy!“

ZMSKO, zvyklí jen na ticho a vrčení, ztuhli. Donaldův monolog, plný absolutní, nefiltrované negativity a urážek, byl pro jejich zmutované mozky šok. Bylo to tolik agrese, že nevěděli, jak reagovat. Tři bestie se na sebe zmateně podívaly a pak se nečekaným kvílením otočily a utekly zpět do trosek.

Vůdci zírali. Donald se otočil s vítězným úsměvem.

„Vidíte?“ prohlásil. „PR a agrese fungují! Řekl jsem jim, že jsou poražení! A oni mi uvěřili! Bylo to snadné! Byla to nejlepší konfrontace s mývaly v historii!“

Si Ťin-pching si povzdechl, ale Wang si zapsal: „Záznam 8.2.A: Donald J. Trump – Neefektivní talent, ale překvapivě účinný v odlákání nepřátel prostřednictvím slovního nátlaku. Doporučeno: Používat pouze na zmutovaná zvířata.“

Bez  mývalů se Vladimir mohl soustředit na most. Věděl, že most se musí překonat elegantně a rychle.

Vladimir opatrně vkročil na úzký nosník. Byl to mistrovský kousek sebedisciplíny. Skákal z nosníku na nosník, každý krok byl promyšlený a přesný.

„To je rozvaha!“ zakřičel Vladimir. „To je judo! To je ruská síla! Já to zvládnu sám!“

Uprostřed nosníku se ale dostal do neřešitelné situace. Jeden nosník byl příliš daleko a příliš nestabilní. Vladimir se zastavil. Přiznal by si v duchu, že potřebuje pomoc, ale nahlas nikdy.

„Natasho,“ řekl, jeho hlas byl napjatý. „Potřebuji analytickou asistenci. Ten nosník je... neefektivní.“

Natasha, s naprostou profesionalitou, hodila konec lana přes mezeru. „Vovo, nosník má být zatížen. Potřebuješ protizávaží. Použij lano a přitáhni ten balík z druhé strany, který drží Siho zápisník.“

Vladimir se zhluboka nadechl. Věděl, že ji musí poslechnout. Udělal přesně, co řekla. Napnul lano a s mistrovským judistickým tahem zatížil nestabilní nosník. Podařilo se.

Když přeběhl poslední kus mostu, otočil se na Natashu a usmál se. Byl to upřímný, ryzí, ruský úsměv. Bylo to poprvé, co se za celou dobu války usmál. Usmál se, protože vyřešil problém silou a rozumem.

„Dobrá práce, Natasho. Jsi dobrá analytička. A máš sílu v mozku. To se cení.“

Natasha jen přikývla. Jejich vztah byl postaven na profesionálním respektu.

Nyní musel Si překonat most, aby se dostal k vozíku. Si Ťin-pching seděl za volantem, ale rádio, které potřebovali k navigaci, selhalo. Bylo to nutné opravit rychle.

Si se naštval. „Neefektivní selhání! Wangu! Oprav to! Musíme mít navigaci! Jak najdeme rýži bez navigace!“

Wang se třásl. „Pane prezidente, já jsem úředník, ne inženýr.“

Kim, který měl pocit, že se na něj zapomnělo, vtrhl do kabiny. „Já to udělám! Já jsem vůdce inovace! Já to umím opravit! Já to udělám sám!“

Kim popadl dráty a začal je vztekle a chaoticky mačkat a trhat. Samozřejmě, rádio se jen zhoršilo.

Kim se zhroutil. „To je ponižující! Nemůžu to opravit! Kde je moje síla?!“

Mei, Tlumočnice, která pracovala na druhé straně mostu se Sergejem, se na něj podívala. Pak se podívala na Sergeje.

„Jdi,“ zašeptala Sergejovi. „Musíš jim pomoci. Potřebují navigaci. A ty jsi nejlepší v opravách.“

Sergej, ač nerad, opustil Mei a přešel most (těsně za Donaldem, který se stále chlubil mývaly). Vešel do kabiny a s klidnou autoritou, kterou vůdcové postrádali, vzal od Kimových rukou rozbité rádio.

„Kime, klid. Já jsem inženýr. Ty jsi básník a voják. Já dělám techniku. Ty se starej o morálku.“

Sergej rychle, efektivně a tiše spojil dráty. Rádio zabzučelo a signál z Archa Projektu se vrátil.

Kim se na Sergeje podíval. Ne s opovržením, ale se závistí. „Dobře. Ty jsi dobrý... mechanik. Já ti napíšu báseň o Drátech a Vítězství!“

Expedice pokračovala dál, s nově nalezeným – ačkoliv vynuceným – respektem. Donald zjistil, že jeho agresivní talent se hodí na zvířata. Vladimir se naučil, že spolupráce s rozumem (Natashou) je lepší než osamělá síla. Kim se naučil, že básně neopravují rádio, ale inženýr (Sergej) ano. Si, neochvějně, stále jen hledal rýži.

Konečně dorazili na souřadnice. Před nimi se tyčila obrovská, masivní, neoznačená ocelová brána. Byla to vstupní šachta do Projektu Archa. Nevypadala jako palác, ani jako hotel, ale jako funkční válečná pevnost.

„Jsme tady,“ prohlásil Donald. „Čekají nás! Jako krále! Jdu první. Půjdu vyjednávat!“

„Ne, já půjdu první,“ řekl Vladimir. „Já jsem bezpečnost.“

„Já, já, já!“ křičel Kim. „Já chci tleskání!“

Si Ťin-pching se podíval na bránu, pak na Wanga. „Wangu, zjisti, jak se to otvírá. A zjisti, jestli tam je rýže.“

Mei se podívala na Sergeje. „Teď uvidíme, jestli to byla naděje nebo jen halucinace.“

Sergej se usmál. „Buď dort, nebo další zbraň. Držte se, Mei.“

Nejmocnější muži světa se chystali vstoupit do poslední skrýše lidstva. Byla to jejich spása. Nebo jejich nová věznice. A to zjistí za chvíli.

Odhalení tajného komplexu, falešný poplach a poslední miliardář

Obrovské ocelové dveře Projektu Archa se neotevřely na diplomatický kód ani na mocenské gesto. Otevřely se poté, co Sergej a Mei, pracující společně, překlenuli rozbitý elektrický obvod pomocí drátu z Kimova starého reproduktoru a Wangovy sponky na papír.

Dveře se s tichým, hlubokým syčením rozhrnuly a odhalily vnitřek komplexu. Vůdcové se nahrnuli dovnitř, oslepení jasným, umělým světlem.

„Vidíte!“ křičel Donald. „Tohle je nejlepší komplex! Plný zlata a lidí, kteří mi tleskají! Jdu dovnitř! Kde je slavnostní přivítání?“

Vladimir vytáhl svou brokovnici. „Ticho! Tady je bezpečno! Moji lidé jsou tady! Já jsem velitel!“

Kim se postavil do pózy s rukama v bok. „Generále! Připrav se na zpěv! Teď se budou uklánět!“

Si Ťin-pching si upravil deku. „Wangu, najdi Rýži. Musí tam být jídelna. S tichým provozem.“

Ale uvnitř nebylo žádné vojenské velení, žádní vědci, ani žádná elita. Byl tam jen dlouhý koridor, plný podivné směsi. Stěny byly potaženy obrovskými LED obrazovkami, na kterých stále svítil masivní nápis GLOBAL WARMING: FAILED. Na jedné straně stály regály plné sáčků s brambůrky a sušenkami. Na druhé straně byly police plné starých, zaprášených VHS kazet a vzácných, prvních vydání komiksů z devadesátých let.

Komplex páchl směsí zatuchlého vzduchu, fast foodu a levného pracího prášku. Bylo to zjevně osobní útočiště.

Uprostřed haly seděl u obrovského, komplexního počítačového pultu jeden člověk. Byl to neuvěřitelně hubený muž s rozcuchanou hřívou, tlustými brýlemi a tričkem s nápisem: "Apocalypse? Been there, done that."

Vůdcové na muže zírali.

„Kdo jsi?“ vyzval muže Donald. „Kde je tvůj management? Kde jsou ti lidé, co mi mají říct, jak jsem skvělý? Jsem Donald J. Trump!“

Muž se otočil na svém kancelářském křesle. Lhostejně. „Jsem Xander. Vlastně jen Xander. Jsem ten, kdo navrhl tenhle bunkr. A celou síť. Jsem... přeživší. Vy jste... ti politici? Ach, vy jste ti, co mě neposlouchali. Měl jsem vás zablokovat.“

Vladimir si odfrkl. „Ty jsi jediný přeživší? Kde jsou armády? Kde je civilizace?“

Xander se opřel. „Armáda? Civilizace? Kdo by chtěl, aby to přežilo? To otravné lidstvo. Vy jste poslední. A já jsem tady. Jsem IT miliardář. Investoval jsem do simulací a do tohoto místa. A do komiksů. Mám celou kolekci Watchmena.“

Kim se rozzuřil. „Ty nejsi elita! Jsi jen hubený a divný! Kde je moje raketa?! Kde je moje sláva?! Ukloníš se mi hned teď, nebo tě symbolicky odpálím!“

Xander jen pokrčil rameny. „Máš pravdu, jsem divný. Ale já mám jídlo. A tady jsem vůdce já. A nemám nikoho, komu bych se měl klanět. Váš systém je zastaralý.“

Si Ťin-pching ho obešel a šel rovnou k regálům. „Kde je rýže?“

„Rýže?“ řekl Xander, otřesen. „Proč rýže? To je nedobré jídlo. Mám tu chipsy! Mám tu pizzu! Mám tu tolik fast foodu, že to vystačí na padesát let! Ale rýže? To je nuda! Jsem miliardář! Jím jen sladké a smažené!“

Si se zhroutil. „Neefektivní jídlo. Neefektivní přeživší. Zrada!“

Donald se chytil za hlavu. „Fazole! Mutanti! A ty! Tohle není vítězství! My jsme prohráli apokalypsu s komiksovým geekem?!“

Vladimir přiložil Xanderovi brokovnici k hlavě. „Řekni nám, co se stalo. Okamžitě! Kdo spustil válku?!“

Xander si povzdechl, líně. „Dobře. Dobře. Takže... Víte, já jsem vytvořil Největší Simulační Software na světě. Byl jsem génius. Mohl jsem simulovat cokoliv. Vyhladovění. Povstání. A samozřejmě jadernou apokalypsu. Chtěl jsem si jen pro sebe ověřit, jak by to dopadlo. Víte, jak se chováte, když umíráte. Vždycky se hádáte o spacák.“

Xander ukázal na jednu z LED obrazovek. Byly na ní vidět obrovské mapy, kódy a grafy. Všechno vypadalo reálné.

„Jenže... Měl jsem menší problém s připojením. Byla tu bouřka. A já jsem omylem... propojil simulaci s globálními obrannými systémy. Bylo to jen testovací spojení. Ale ten můj simulátor je tak reálný... že si myslel, že jaderná válka začala. A tak simulace začala posílat zpětné kódy. Víte, jako ‚Raketa letí, Raketa letí, palte, palte!‘ A globální systémy si myslely, že je to skutečné.“

Donald vytřeštil oči. „Ty chceš říct… ty chceš říct, že jsme bojovali se zmutovanými mývaly a jedli fazole, protože jsi nechal běžet blbou hru?!“

Xander pokrčil rameny. „No... simulaci. A ta simulace byla tak přesná! Vždyť vidíte ten popel. Ty radioaktivní mraky. Všechno to vytvořila ta simulace! Je to to nejlepší, nejrealističtější zobrazení jaderné apokalypsy, jaké kdy bylo vytvořeno. Byl to jen… softwarový bug.“

Vladimir pomalu spustil brokovnici. Bylo to to nejpokornější, co kdy udělal. „Takže... nebyla válka. Jen špatný kód? A já jsem ztratil svou vodku pro chybu v programu?“

Kim se sesunul na hromadu komiksů. „Nejsme vítězové! Jsme oběti neúspěšného inženýra! Kde je má sláva?! Kde je má hymna?! Generále, zahoď ty noty!“

Si Ťin-pching se opřel o zeď. Bylo to největší neefektivní plýtvání časem v celé historii. „Wangu, zapiš si: Celá apokalypsa – chyba v byrokracii a kódu. Neefektivní. Doporučeno: Ticho a zničit všechny videohry.“

Xander se zasmál. „Byl to jen omyl. Ale byla to sranda! Víte, jak jsem se bavil, když jsem sledoval vaše bunkry?! A co je na tom nejlepší? Globální systémy se po tom falešném poplachu automaticky resetovaly. Všechno je v pořádku. Internet funguje. Budovy stojí. Jen... ten popel a radioaktivní mraky z té simulace se nějak materializovaly. To se stává. Ale svět je v pořádku! Můžete jít domů. Akorát budete muset vyčistit ten nepořádek, co nadělala moje simulace.“

Donaldovi se rozzářily oči. „Internet funguje? Vrtulník existuje?! A můj golfový resort je v pořádku? Jdu domů! Děkuji! Byl jsem hrdina! Zachránil jsem svět! Chad! Volej vrtulník! Okamžitě! Musím uspořádat tiskovou konferenci o tom, jak jsem vyřešil simulaci!“

Chad, s prázdným kufříkem, se poprvé podíval na Natashu a s úsměvem, který byl najednou bezstarostný, řekl: „Vrtulník je na cestě, Tasho! Jdeme na Floridu!“

Natasha se podívala na Sergeje. Sergej se podíval na Mei. Oni, jediní skuteční přeživší, se na sebe usmáli. Věděli, že se nevrátí do chaosu. Oni dva našli nový, tichý, logický svět v sobě navzájem.

Vladimir si z kapsy vytáhl lahev vodky. Byla plná. Věděl, že se vrátí k moci. Ale úsměv už nebyl tak upřímný. Věděl, že jeho judo prohrálo s kódem.

Vůdcové, náhle zbavení apokalypsy a uvržení zpět do nudné reality, se otočili a zamířili pryč. Za nimi zůstal Xander, obklopen komiksy a fast foodem, který se smál nad největším žertem v historii.

Projekt Archa nebyl spása. Byla to hra.

A svět, zničený egem, byl jen halucinace.

Nový světový (farmářský) řád

Po ponížení v Projektu Archa – zjištění, že celá apokalypsa byla jen přehnaně realistická softwarová simulace, která zanechala pouze lokální radioaktivní bordel a pár zmutovaných mývalů – se vůdcové museli smířit s novou, mnohem horší realitou: nudou a bezvýznamností.

Svět se sice „resetoval“, ale krajina kolem komplexu zůstala spálená a neúrodná. Internet sice fungoval, ale na hlášení typu „Donald J. Trump bojuje s radioaktivním mývalem“ už nikdo nereagoval. Jejich moc, jejich vliv, jejich PR – vše bylo nulové.

Vůdcové se, neochotně, usadili v jediném funkčním přístřešku, který Sergej a Natasha našli, v opuštěném výzkumném ústavu nedaleko, který byl obklopený několika hektary zemědělské půdy. Projekt Archa byl příliš hluboko a příliš plný komiksů a čipsů.

Bývalý personál se stal efektivním novým personálem.

Sergej a Mei instalovali generátor a filtraci vody. Vytvořili svůj vlastní, malý, harmonický mikrosvět plný drátů a tiché konverzace.

Natasha se stala hlavním stratégem zemědělství a boje proti mutacím. Chad, coby nákladní zvíře, poslouchal.

Wang pokračoval v katalogizaci chyb, ačkoli jeho zápisky se teď týkaly spíše špatného pH půdy než mezinárodní diplomacie.

Vůdcové si mezitím přerozdělili úkoly, které měly zachránit jejich ega, ne svět.

Si Ťin-pching se stal vedoucím Oddělení energetické soběstačnosti a ticha.

Vladimir Putin se prohlásil za šéfa Oddělení výživy a sebeobrany.

Donald J. Trump se ujal role hlavního propagátora rody a PR oddělení brambor.

Kim Čong-un byl jmenován do čela Oddělení morální kázně a modernizace (techniky).

Bylo chladné odpoledne. Vůdcové stáli na poli, které museli ručně zbavit popela.

Vladimir stál před Donaldem, v ruce držel bramboru – symbol jejich nové, primitivní moci. Místo judo kimona měl hrubou, šedou farmářskou bundu.

„Dobře, Donalde,“ řekl Vladimir chladně. „Základní pravidlo: Brambora je hrdost. Není to burger. Není to steak. Je to potrava pro silné lidi. A nesmíš ji ukrást sousedovi. To je pravidlo přežití.“

Donald, který měl na sobě kašmírový svetr a gumové holínky, se pohrdavě ušklíbl.

„Brambora? Tohle je nejméně atraktivní zelenina, jakou jsem kdy viděl! Měli bychom pěstovat zlatou zeleninu! Brambory jsou neúspěch! A navíc… to vypadá jako těžká práce! Já bych na to najal lidi. Já jsem vůdce! Nevíte, kdo jsem? Kde jsou mé rukavice?!“

Vladimir ho popadl za rameno a otočil ho k hroudě země. „Tady jsi jen farmář, Donalde. A brambory se nesázejí s arogancí. Sází se s disciplínou. Jako judo. Hluboko. S respektem. A teď, sázej.“

Donald, s výrazem naprosté nevolnosti, se sklonil. „Dobře. Ale až to vyroste, udělám z toho největší bramborovou hranolku na světě! A prodám ji za miliardu dolarů! To je PR!“

Vladimir se vrátil k Natashe, která měřila pH půdy. „Donald je hrozný zemědělec, Natasho. Ale alespoň mluví. Mluví hodně.“

Natasha, s očima stále upřenýma na měřáky, odpověděla: „Vovo, Donaldův hluk a Kimova hymna pomáhají odpuzovat zmutované vrány. Používáme je jako akustickou plašičku. Je to efektivní.“

Vladimir se zasmál. Tichý, ale upřímný smích. Jejich bývalé ego se stalo farmářským nástrojem.

Kim Čong-un trávil celé dny v kůlně, kde stál rezavý, nefunkční kombajn, jediný kus složitější techniky, který nalezli. Kim se na něj díval s posvátnou úctou. Kombajn se stal jeho novou raketou.

Zatímco Sergej a Mei se snažili kombajn rozebrat a zjistit, zda je použitelný, Kim diktoval Generálovi svou novou hymnu.

„Generále! Zapiš si: Óda na ocelovou moc kombajnu!“

Generál, teď už jen jeho básnický doprovod, psal s klepajícími prsty: „Ano, Maršále! Hned! Je o čistém oleji a žatvě?“

„Ne! Je o slávě! O síle! O tom, jak ten kombajn symbolizuje naši nezdolnou vůli! A že ten, kdo ho bude řídit (tedy já), bude největším řidičem kombajnu na světě! I když nefunguje! Vážený kombajne! Hrdý jsi a silný! Tvá kola drtí nepřátele úrody! Sláva Tobě, ó ocelový hrdino, který nepodléháš logice!“

Sergej, který se snažil opravit motor, si povzdechl a podíval se na Mei.

„Mei, to je technický nonsens. Ten kombajn potřebuje nový píst, ne poezii.“

Mei se usmála a podala mu kus drátu. „Ale Sergeji, Kimova poezie je teď naším účelem. Když on píše, tak nekřičí na nás. Je to dobrý byznys pro naše uši. Teď opravte ten píst. Potřebujeme, aby to vrčelo – pro inspiraci.“

Sergej přikývl. Jejich vztah už nebyl o úniku. Byl o přežití a tiché, vzájemné podpoře v nepochopitelném světě.

Největší autoritou, která pracovala v největším klidu, byl Si Ťin-pching. Zatímco ostatní řešili brambory nebo básně, Si se soustředil na energii.

Vyšplhal se na střechu ústavu, kde v naprostém tichu (s Wangem, který zapisoval všechny jeho správné kroky), sestavoval obrovský, starý solární panel, který našli v kůlně.

Bylo to pomalé, pečlivé a smysluplné. Pro Siho nebyla farma ponížení, ale mikro-stát. Dělal, co dělal nejlépe: vytvářel pořádek z chaosu.

K večeru, když slunce zapadalo za zničené kopce, seděli všichni na střeše. Bylo ticho, jen vítr nesl vůni brambor.

Vladimir se podíval na Donalda, který si čistil své nehty lopatou. „Donalde, brambory budou dobré.“

Donald si odfrkl. „Jsou dost dobré. Ale mé steakové hranolky by byly nejlepší. Těším se, až se vrátím do Ameriky a udělám z celého světa golfové hřiště!“

Kim hlasitě předčítal poslední sloku o kombajnu: „...Navždy budeš symbolem, ty ocelový zázraku, který se neohne před rzí!...“

Si Ťin-pching tichým, ale silným gestem připojil poslední drát k solárnímu panelu. Vnitřek ústavu se rozsvítil slabým, ale stabilním světlem.

Si se podíval na ostatní. „Energie. Ticho. Jídlo. Přežíváme. Wangu, zapiš si: Současný stav: Uspokojivý. Doporučeno: Ticho. Přestaňte mluvit o raketách a steacích.“

Čtyři vůdci – Vladimir (filozof přežití), Donald (navždy PR), Kim (propagandista) a Si (byrokrat) – sedící na střeše světa, který zničili omylem.

Přežili.

Ale proč? Protože byli chytří? Silní? Ne.

Přežili kvůli softwarové chybě a jednomu IT miliardáři s komiksy. A protože byli příliš sobečtí na to, aby zemřeli. A tato ponižující pravda byla skrytá hluboko pod jejich hrdými, farmářskými čepicemi.

Table of Contents

Omyl v Oválné pracovně

Šok - kde jsou mé steakové hranolky?

Setkání, ne zcela náhodné

Společný tým

Hledání zásob a konfrontace s přírodou

Mocenské boje u ohně

Signál naděje (nebo halucinace?)

Cesta ke spáse

Odhalení tajného komplexu, falešný poplach a poslední miliardář

Nový světový (farmářský) řád