Пролог

Лондон, літо 1909 року

Це було тихе рішення у гучну добу.

Вулиці гули голосами протестувальниць-суфражисток, над Темзою стояв запах вугілля й поступу, а газети по всій імперії обговорювали одне: як стрімко зростає німецький флот. В Адміралтействі перегортали статистику й фотографії нових крейсерів у Кілі, тоді як у Вестмінстері сперечалися про податки, бюджет і неспокій в Ірландії. Але за лаштунками, там, де не шарудить папір прес-релізів, а шепоче страх, відбувалося дещо інше. Те, чому не було місця в заголовках.

Британська імперія, розпростерта на п’яти континентах і підперта морською могутністю, зіткнулася з новою загрозою. Такою, яку не зупиниш ані флотом, ані священною суверенністю Ла-Маншу. Загрозою, що приходила не у формах, а в цивільному. З фальшивими іменами, прихованими пристроями, непомітними жестами та достовірною інформацією.

Ставало дедалі очевидніше, що Німеччина має своїх людей — і чоловіків, і жінок — у британських доках, верфях і, що було найтривожніше, у самому серці адміралтейських відомств. Уряд, спершу стриманий, потім занепокоєний, а зрештою цілком переконаний, мусив діяти.

Так у жовтні 1909 року, майже без жодного розголосу, було засновано підрозділ, про який громадськість не мала знати: Secret Service Bureau. Це не була героїчна інституція у всій пишноті, а скромна канцелярія з кількома іменами, під безпосередним контролем держави. У часи золотих ланцюгів, леопардових хутр і церемоніальної бюрократії цей новий орган здавався майже недоречним: прихований, ефективний, без гасел.

Офіційно службу поділили на два відділи:

Home Section — відповідальний за безпеку всередині Сполученого Королівства,

Foreign Section — що мала відстежувати та розкривати закордонні мережі.

Саме другому відділу випало майже неможливе завдання: створити з нуля систему оборони проти тих, хто атакує без зброї — але з картами, мікрофільмами та шифрами.

На її чолі поставили людину, яка ніколи не працювала шпигуном. Але Адміралтейство знало його. Він мав витривалість. Мовчазність. Точність. І, що найважливіше, почуття відданості, якого неможливо навчити.

Його звали Джордж Менсфілд Сміт-Каммінґ.

Він був моряк. Офіцер. І людина, у якої війна забрала ногу — але не службу. Після нещасного випадку, що вибив би інших з ладу, він залишився стояти й замість відставки прийняв пропозицію, яка змінила історію. У запиленій канцелярії він написав перший звіт, що мав нести позначку єдиної літери — «C».

Зелений чорнильний підпис. Простий підпис.

Розділ 1: Партія починається

Лондон, жовтень 1909 року

Управління Адміралтейства, Вайтголл, другий поверх, кімната без назви.

Джордж Менсфілд Сміт-Каммінґ був у цивільному костюмі. Вперше за багато років. Форму він відклав у шафу минулого тижня — жестом тихого смирення, але й певного полегшення. Він звик до моря, до рутини, до наказів і сигнальних прапорів. Та те, що тепер набирало форми, мало бути чимось іншим, ніж військовий корабель чи оперативний план.

Йшлося про відомство, якого не існувало. І все ж воно мало захищати цілу імперію.

Кімната, до якої він увійшов, була скромна. Стіл із темного дерева, два стільці, металева шафа, лампа. У кутку стояла чорна скринька з телеграфним з’єднанням — поки що підключена лише до облікового відділу Адміралтейства. Єдиною розкішшю був теплий килим. Жодних позначень. Лише на столі лежала купка папок, перев’язаних шовковим шнуром.

Перший звіт

Каммінґ, стрункий чоловік із виразним носом і очима, звиклими мружитися проти вітру на палубі, обережно сів. Лівою ногою вдарився об край столу — протезом, із яким іще вчився сидіти. Ніхто не сказав йому, яким буде керувати відділом, що не має ні назви, ні бюджету, ні навіть власних шифрів. Але десь у глибині душі він відчував: усе правильно. Корабель без назви пливе найшвидше.

Перша папка мала позначку: «FSS-L/3: Confidential – Dover Naval Yard». Звіт був короткий, стриманий, написаний від руки:

«Один із місцевих працівників, робітник, неодноразово бачився з чоловіком із німецьким акцентом, очевидно цивільним. Відбувся обмін конвертами. Спостережено здалеку, без втручання. Причина: відсутність законних підстав для дії».

Друга папка: «Plymouth, Devonport, incident No. 14/B»

«Втрачено технічні креслення крилатого судна класу Swift. Підозра на внутрішній витік. Офіцер, відповідальний за архів, стверджує, що „креслення були лише позичені для перевірки“. Незрозуміло — кому саме».

Третя папка. Barrow-in-Furness. Будівництво дредноута. Звіт не підписано, лише позначено ініціалом «I».

«Хтось іззовні знає терміни спуску на воду точніше, ніж ми. Або ми десь витікаємо інформацією, або хтось читає те, чого ми не повинні писати».

Сміт-Каммінґ закрив останню папку й відкинувся на спинку стільця. У думках він прокреслив карту Англії — Дувр, Плімут, Барроу. Як точки на шахівниці. Усі на узбережжі. Усі вразливі. Ніхто ще не сигналізував про пряму загрозу, але це були моделі. А моделі він любив. З дитинства. Хвилі, вітер, навігацію. Тепер перед ним лежала інша мапа — і він був перший, хто мав визначити фігури під час гри.

Він занотував кілька рядків у шкіряний записник. Не використав назву відомства — її йому ще не повідомили. Натомість написав лише:

«Партію розпочато. Рух противника очевидний, намір — неясний».

Він посміхнувся. Думка була безумна. Але неподалік Адміралтейства на стіні висіла велика картина морської битви під Трафальгаром — і він знав, що війни не починаються з пострілу. Вони починаються з шепоту.

У ту мить, коли він погасив лампу, задзвонив дзвінок. Кур’єр приніс нову папку. На конверті стояв напис:

«Зовнішній контакт — Женева. Ім’я: Адлер, І. (див. “Тінь над океаном”, справа 209/α). Рекомендовано відкрити знову».

Сміт-Каммінґ закрив папку й кивнув. Партія починається. Пора вивести даму на сцену.

Розділ 2 – Біла дама вступає в гру

Chester Square, Белґравія, Лондон Приватні апартаменти міс А́йрін Адлер

Вулиця Chester Square була спокійна, залита осіннім світлом і запахом вологих дерев. Белґравія ніколи не поспішала. Це був квартал, який не мусив доводити свій статус — аристократи, вигнані принцеси, удови колоніальних губернаторів. Айрін серед них не надто вирізнялася. Хіба що тим, що про неї ніхто нічого певного не знав.

Вона була американка.

Родом із Нью-Джерсі.

Колишня оперна співачка, яка два роки тому раптово зникла з європейських сцен і відтоді жила в Лондоні. Одна. У будинку з колонадним портиком і ретельно підстриженим самшитом.

У двері її квартири постукали рівно о дев’ятій ранку.

Двоє чоловіків у цивільному, але з військовою виправкою. Імен не назвали. Один високий і стрункий, другий кремезний. Вони запропонували супровід до особи, «яка представляє інтереси Його Величності».

— Це офіційно? — спитала вона.

— Навпаки, — відповів високий. — І саме тому важливо.

Вона погодилася.

Вайтголл, будівля Адміралтейства, підземний офіс без позначень

Айрін Адлер увійшла до кімнати, де майбутнє писали чорнилом. Каммінґ підвівся, злегка вклонився й показав на стілець. Руку не подав — навмисно. У цій кімнаті кожен мав сам вибороти своє місце.

— Міс Адлер, — звернувся він без зайвих формальностей, — я знаю, що ви не британка. І знаю, що сентименти — не ваш стиль. Але дозвольте одне запитання: коли ви востаннє нудьгували?

Айрін гірко всміхнулася. — Саме зараз це погіршується.

— Чудово, — кивнув він. — Бо те, що я хочу вам запропонувати, — усе, що завгодно, тільки не спокій.

— Я знаю, що ви зробили два роки тому, — продовжив Каммінґ. — Знаю, що ви зробили це не заради батьківщини, а з переконання. І саме це я шукаю.

— Шпигунів із переконанням? — підвела брову вона.

— Швидше спостерігачів з інстинктом. І жінок, які помічають те, що чоловіки не бачать.

Він подав їй теку з кількома звітами. У них ішлося про верфі, про робітників, про німецьких джентльменів, які ставили дивні запитання. Це були уривки, але всі вели в одному напрямку — до води.

— Вони переозброюються, — сказав Каммінґ просто. — А нам треба знати, як саме. Ми не запрошуємо вас на службу. Ми пропонуємо вам простір. Неофіційно. Позасистемно. Поза наглядом.

— І чому я? — спитала вона.

— Чому ви? — підняв брову він. — Ви не належите до їхнього світу. Але розумієте його. І тому що... — він знову підняв брову, — ...ми не впевнені, хто ще на нашому боці.

— Мій приятель, капітан Гаррінґтон, зустрічався з вами на Oceanic. Він говорив про вас із повагою, якої не має навіть до адміралів. І відгуки зі Скотленд-Ярду — Ґрейвс, Мелвілл, навіть Лестрейд.

— А зараз нам потрібна дама.

Розмова тривала п’ятнадцять хвилин. Пропозиція була чітка: регулярна інформація, доступ до певних джерел, свобода у методах. Лише без публічності. Без підписів. І без права на захист.

— Не чекаю відповіді зараз, — додав Каммінґ, — але знайте: партія вже триває.

Готель «Claridge’s», пізно ввечері Айрін Адлер сиділа біля вікна свого номера й дивилася на туманне світло газових ліхтарів. В одній руці тримала келих бренді, в іншій — лист без заголовка. Під ним лежав газетний вирізок:

«Німецька імперія потроїть будівництво військових кораблів».

Вона знала, що Каммінґ мав рацію.

Вона знала, що, вступаючи в цю гру, втратить частину анонімності, яку так ретельно виборювала.

Але знала й інше:

Це був виклик. А вона любила виклики.

Каммінґ отримав відповідь наступного ранку:

«Погоджуюся. За умови, що ходи робитиму по-своєму. — І. Адлер»

Розділ 3 – Рокіровка

Букінгемський палац – приватна аудієнція, 4 листопада 1909 року

На столі з червоного дерева лежали три теки. Без написів, але акуратно вирівняні. Король Едуард VII любив порядок — у суспільстві, в армії й у власному житті. Він відкрив середню теку й дістав тонкий аркуш, надрукований на машинці.

„Німецький морський закон 1908 року… Будівництво дредноутів триває… Верфі в Кілі переходять на тризмінний режим… Джерела непідтверджені, але повторювані.“

Король запалив сигарету, задумливо видихнув дим і поглянув на свого гостя — високого чоловіка з ретельно підстриженими вусами й поглядом людини, яка знає, скільки коштує корабель і війна.

„Ви кажете, що це лише спекуляції, пане Асквіте,“ промовив повільно.

Прем’єр-міністр опустив очі. „Кажу, що це попередні відомості. Неперевірені, але тривожні.“

Едуард VII підвівся й підійшов до вікна. Спостерігав за туманним подвір’ям, де гвардійці виконували ранкову розминку.

„Я не люблю спекуляцій,“ сказав. „Але ще менше люблю несподіванки. Пропоную рокіровку, пане прем’єре. Заміна фігур. Король відступить. Вежа посунеться. І партія триватиме в іншому ритмі.“

Асквіт кивнув. Він розумів. Це не був наказ. Це був натяк. Сигнал, що корона чекає результатів — але з гідністю й у рукавичках.

Вайтголл, 2-й поверх Адміралтейства — того ж дня після обіду Сміт-Каммінг саме підписував нову добірку розшифрованих повідомлень, коли до кімнати увійшов один із його людей.

„Пане, повідомлення з канцелярії прем’єр-міністра. Неофіційне. Але настійно рекомендоване.“

Каммінг прочитав його одним поглядом.

Потім узяв карту Лондона, згорнуту в шкіряний тубус. Засунув її під пахву, замкнув шухляду столу й спокійно промовив:

„Переїжджаємо.“

Кенсінгтон — колишній дім торгового аташе, непомітний, потьмянілий

Нова штаб-квартира мала три поверхи, дві глухі вулички й удвічі більше виходів, ніж потрібно. Усередині пахло старим чорнилом і затхлим газом. Ідеально.

Сміт-Каммінг увійшов до головної кімнати, де саме встановлювали новий шифрувальний апарат.

На коробці було від руки написано: „Секція Z — приватні операції“.

„Тепер ми можемо справді почати,“ зауважив задоволено. „Тихо. Без світла.“

На двері прикріпили непомітну табличку:

„Континентальний архів — імпортний відділ.“

Жоден перехожий не здогадувався, що саме тут починало зароджуватися щось, що переживе саму імперію.

Наступного ранку до Букінгемського палацу надійшло повідомлення:

„Рокіровку завершено. Король захищений. Вежу пересунуто.“

Едуард VII прочитав його з легкою посмішкою.

Саме так і мало бути.

Не обов’язково вести війну, коли знаєш, як грати в шахи.

Розділ 4 – Чорний вершник робить хід

Докери в Портсмуті, ранок 17 листопада 1909 року

Туманна імла здіймалася над верфями, мов вуаль. Майже романтичне видовище — якби не знати, що ховається під ним. За ніч у головному цеху стався збій електроживлення. Дві турбіни перегрілися, одна — безповоротно пошкоджена. Офіційна версія: технічна несправність.

Неофіційна? Ще одна диверсія.

Це вже третя за два тижні. Спершу в Барроу-ін-Фернесі, потім у Четемі, тепер — Портсмут. У кожному випадку — інший сценарій: збій електрики, пожежа на складі, відмова вентиляції. Але щоразу лишалася дивна дрібниця, яка не пасувала до решти. І хоча методи різнилися, в кожному порту був присутній один чоловік. Непримітний, під різними іменами, в різних ролях. Але з тією самою ходою. Тим самим постійним спокоєм у поставі. І з очима, які спостерігали — байдужо, холодно.

Вже не йшлося просто про «німецьку мережу». Тут діяв хтось конкретний.

Лондон – новий офіс Secret Service Bureau

Сміт-Каммінг сидів за столом, на який щойно поклали три фотографії з верфей. На перший погляд — різні, але при уважнішому розгляді виявлялися схожості: відстань до насосів, розташування сторожових постів, нічна зміна.

„Хтось хотів, щоб ми це повторили,“ пробурмотів він. „Навмисно. Щоб ми помітили.“

Поряд стояла Ірен Адлер, у сірому дорожньому пальті та рукавичках. Її погляд був прикутий до карти з позначеними портами.

„Це не збіг. Три міста, три атаки, але однаковий ритм. Як кінь, що рухається колом.“

Сміт-Каммінг підвів очі. „Кінь?“

„Вершник,“ просто відповіла Ірен. „Фігура в шахах. Непередбачувана. Не атакує прямо, а стрибає. Крок убік, потім уперед.“

Мовчанку перервав начальник технічного відділу, лейтенант Гелльєр.

„Пане, маємо сигнали, що хтось усередині Адміралтейства навмисно гальмує розслідування. Вони повідомляють про ‘випадковість’ — ще до того, як отримують наші дані. Хтось підказує їм наперед.“

Сміт-Каммінг кивнув. „Всередині є фігура, що грає проти нас. І не за німців. Грає за себе.“

На дошці, де стояли металеві шахові фігурки — імпровізована карта операцій — він підняв коня. Чорного. Без позначень. І поставив його між Дувром і Портсмутом.

„Назвімо його поки що просто: Чорний вершник.“

З щоденника Ірен Адлер – того ж вечора, готель Langham Мене цікавить, чому саме вершник. Найскладніша фігура на шахівниці. Завжди збоку, завжди поза логікою. І все ж — б’є точно.

Три диверсії, три сліди. Не прямі, але реальні. Якщо це не обман — це послання. Питання лише, для кого.

Ліверпуль – вокзал Лайм-стріт, таємна зустріч

У курильному відділенні третього класу сидів чоловік із шпилькою у формі підкови. У руці — згорнута газета Berliner Tageblatt. До нього підійшов кур’єр і передав маленький чорний конверт.

Усередині було написано:

„Наступний хід: Розайт. Увійдіть як торговець якорями. Продовжуйте. За вами стежать.“

Чоловік усміхнувся. Вийшов із потяга й розчинився в натовпі.

Повідомлення, надіслане Сміт-Каммінгу, шифр α/4D: „Невідомий агент знову змінив особу. Використовує бездоганне прикриття. Ідентичність досі невстановлена. Контакт у Ліверпулі — під спостереженням, без результатів.“

Сміт-Каммінг мовчки провів пальцем по рядку. Потім обвів олівцем одне слово:

„Розайт.“

Підвів погляд до Ірен.

„Пані, час зробити перший хід.“

Розділ 5 – En passant

Розайт, Шотландія — грудень 1909 року

Затумане́не узбережжя східної Шотландії нагадувало шахівницю, залиту чорнилом. Верф у Роза́йті, нещодавно розширена через зростаючу напруженість із Німеччиною, у цей час була лише недобудованою фортецею між водою та туманом. І саме там Ірен Адлер мала зробити свій перший хід.

Вона прибула під ім’ям місіс Ґрейс Філдінґ, вдови інженера, яка нібито шукала посаду секретарки в конторі будівельного наглядача. Оселилася в пансіоні The Drowned Gull, де запах нафталіну й вареної капусти відразу засвідчував недовіру до чужинців. Але Ґрейс була пунктуальна, стримана й мала рекомендації з Единбурга. Незабаром її прийняли.

Вона проводила дні серед креслень, звітів і переписів. Вивчала імена, звички, слабкості. Під час перерви пила чай із містером Алтоном — задумливим креслярем, який бурмотів німецькі вірші. Спостерігала за рухами майстрів верфі, читала між рядками в листуванні та технічних примітках. І тоді вона його помітила.

Рудольф Кельманн.

Офіційно — торговець якорями з Гамбурга, у Розайті він з’явився від імені компанії Heidenwerft und Co. Прибув непомітно, говорив досконало англійською й знав про суднобудування більше, ніж більшість місцевих інженерів. Твердив, що лише «вивчає можливості співпраці для мирного промислового розвитку».

Та його очі спостерігали занадто уважно. І його зустрічі надто часто збігалися з перебоями в обліку та зникненням креслень.

Ірен передала повідомлення через зв’язкового. Каммінґ відповів коротко: «Стежте. Не втручайтеся. Не дайте йому зникнути.»

Кельманн почав нервувати. Його остання зустріч відбулася за дивних обставин — в архіві, який мав бути зачинений. Ірен стояла за дерев’яною колоною й чула шепіт двох голосів. Один належав Кельманнові. Інший… грубіший, нерозбірливий. Перш ніж вона встигла побачити більше, світло згасло.

На п’ять секунд верф занурилася в темряву. Коли світло повернулося — Кельманна вже не було.

Він зник. Не лише з кімнати — з усього міста.

Два дні потому, на вокзалі Вейверлі в Единбурзі, жінка в коричневому плащі, що лише віддалено нагадувала Ґрейс Філдінґ, спостерігала за табло відправлень. Кельманна так і не знайшли. Його кімната в Розайті була спорожнена. Його особистість і сліди — стерті. А з ними зникло й розуміння, хто саме його «стер».

На стіл у готелі Langham надійшла коротка депеша: «Кельманн нейтралізований. Не нашим втручанням. En passant.»

Не було жодного підпису. Але Сміт-Каммінґ усе зрозумів. Чорний вершник зробив хід — і зняв фігуру * mimo прямого руху.*

Того вечора Ірен записала у свій щоденник: Зник. Буквально між двома подихами. Наче випарувався. Хтось був швидший за нас. Хтось знав, що він небезпечний. Але не для нас — для нього. Цей хтось має доступ, знання, ритм. Це — партія, і ми щойно навчилися, що супротивник не знає милосердя.

До офісу Каммінґа надійшло повідомлення: «Перша операція завершена. Ціль усунено невідомим агентом. Агентка Адлер продовжує спостереження. Завойовує довіру всередині.»

Сміт-Каммінґ замислено поглянув на фігурку вершника на своїй настільній шахівниці. Хтось був на крок попереду. Хтось, хто ходить несподівано. En passant.

Розділ 6 – Гамбіт слона

У Вестмінстері знову здригалася підлога — не від бомбардування, а від кроків лордів, які з гучним нерозумінням прямували до зали засідань. Уряд Його Величності представив новий проект бюджету, який приніс усе, що очікував від нього Сміт-Каммінг: шум, опір і нескінченні колонки в газетах. Преса шаленіла: прем’єр-міністр Есквітт мав намір оподаткувати найзаможніші верстви, щоб посилити фінансування флоту. А Палата лордів — уперше за століття — серйозно розглядала можливість заблокувати бюджет.

На очах громадськості це виглядало як суперечка про податки. Але в очах Сміт-Каммінга це була розпочата шахова партія. І прем’єр — слон на діагоналі — щойно пожертвував фігурою.

У кабінеті оборони тихо велися інші розмови. Німецькі дредноути з’являлися швидше, ніж Адміралтейство встигало реагувати. У портах множилися випадки підозрілої поведінки, саботажів і витоків інформації. І саме коли найбільш шумно було навколо парламентських баталій, Сміт-Каммінг зробив тихий хід.

З його нового, анонімного офісу неподалік від Вайтхолу вийшла конфіденційна папка — не офіційною поштою, а через «випадково» затриманого кур’єра. У папці була технічна карта порту в Четемі, список запланованих переміщень торпедних боєприпасів і графік завантаження для Портсмуту. Все виглядало справжньо. Навіть надто.

Декілька фраз були підкреслені зеленим чорнилом — сигнал для Чорного вершника. Фальшива примітка на полях: «внутрішня потреба — без супроводу військового нагляду» — була приманкою. Документ, як і передбачалося, з’явився через два дні у ліфті німецького торгового аташе в Лондоні. Звідти його вже було легко відстежити.

Роль Ірен Адлер була значно скромнішою. Як новопризначена керівниця поштової станції біля вантажного складу в Четемі, вона наглядала за всіма вихідними відправленнями — особливо тими, що йшли до дипломатичних адресатів. Вона мала ключі, доступ і, головне: очі. Спостерігала рухи, які офіційного службовця не цікавили, але агента — так.

«Чекаємо на хід,» сказала їй Каммінґ під час ранкової зустрічі напередодні. «І він відбудеться, щойно риба клюне на приманку.»

Чекати довго не довелося.

Того ж тижня в порту стався спроба проникнення в замкнену частину складу, куди нібито перевозили дослідницькі матеріали. Того ж вечора охороною був знайдений незнайомий чоловік — без документів, у робочому одязі, з ескізами вибухівки, захованими у взутті. Але перш ніж він міг заговорити, покінчив із життям ампулою, схованою у нагрудній кишені. Жодних криків, жодної слави. Лише падіння на підлогу і тиша.

Того вечора Сміт-Каммінг дивився з вікна свого офісу і мовчав. Він знав: це не випадковий саботажник. Це був пішак, посланий на завдання. І за ним, десь у тумані, стояв хтось, хто керував партією. І хоча хід не вдався, це означало одне:

Приманка спрацювала. Супротивник у грі. І його очі стежать за кожним рухом на шахівниці.

Розділ 7 – Вежа під загрозою

Лорд Арчібальд Ротберн не був чоловіком, якого легко вивести з рівноваги. Він відмовився від трьох почесних докторських ступенів, п’яти титулів баронета і семи міністерських крісел лише тому, що вважав: лояльність не купується. В Адміралтействі його знали як «вежу» — не через зріст чи тілобудову, а через непохитну стійкість, з якою він охороняв фінансові основи британського флоту. Завжди спокійний, завжди точний, завжди над ситуацією.

І все ж тепер, у своєму будинку в Мейфейрі, він стояв над розкладеним письмовим столом і бліднів. На дерев’яній поверхні лежав лист. Він не був підписаний. Чорнило не було зеленим — воно було охайно сірим, як і його тон. Офіційне. Безособове. І водночас смертельно точне.

«Ваша внучка навчається в Лозанні. Скільки часу знадобиться, щоб вона зникла? Ваше голосування щодо пункту G додатку до бюджету буде ключовим. Ретельно зважте. Будь-яка відсутність вважатиметься утриманням. Ми також утримаємося.»

У цей момент Ротберн зрозумів. Бюджет, за який так боролися в парламенті та газетах, був не лише питанням політики — а й безпеки. Хтось розпочав партію, у якій шахи ведуться не лише з флотами, а й із сім’ями. І він, вежа, опинився під загрозою.

Поки лорд Ротберн намагався змусити руку написати відповідь, Ірен Адлер спостерігала іншу шахову лінію — ту, що пролягала через дипломатичні квартири в Саут-Кенсінгтоні. У переодязі французької гувернантки вона відвідувала щопонеділка вечорами квартири іноземних службовців. Дітей навчала вимови, дружин — французької розмови — і при цьому спостерігала. Рухи, конверти, справи, вечірні відвідини.

Вона помітила слід — чоловік, який часто приносив книги одному з німецьких культурних радників, у неділю ввечері повертався з Мейфейру з порожнім портфелем. Ніколи не приходив у супроводі. Одного разу на комірі він мав ледь помітний відбиток воску — печатку, яку використовували лише міністри Адміралтейства. Ірен стежила за ним. Обійшла три квартали, дозволила пройти повз, у тіні приєдналася. Він був досвідченим, але не надто.

Два дні потому вона сиділа в офісі Сміт-Каммінга і подала йому дві речі: маленький записник, написаний французькою — розклад зустрічей того чоловіка — та обривок печатного шнурка.

«Повідомлення прийшло через нього,» тихо сказала вона. «І я не думаю, що це перше.»

Сміт-Каммінг кивнув. «Вежа під загрозою. І шахівниця зменшується.»

За годину телеграма була відправлена до Лозанни. За чотири години лорд Ротберн отримав інше повідомлення — цього разу від Каммінга. А протягом ночі зник чоловік із воском із Кенсінгтону. Не залишив жодного сліду.

Але в мережі залишалася напруга.

Ірен повернулася до готелю пізно вночі. Вимила руки, зняла капелюх і відкрила записник. Намалювала в ньому шахівницю, фігури та додала єдину нотатку:

«Сфокусуватися на діагоналі F–C. Вершник атакуватиме знову.»

Розділ 8 – Мертвий хід

Було так, ніби стрілка на годиннику не рухається. Не те щоб не було спроб — інформація текла, депеші перетинали континент, звіти потрапляли в потрібні руки вчасно. І все ж, щоразу, коли здавалося, що вони мають шанс вдарити, раніше ніж дія могла бути виконана, цілі зникали. Місця були покинуті. Відправлення зникли. Люди без сліду зникли. Операції закінчувалися ще до початку.

«Ніби він знає наші ходи раніше, ніж ми їх зробимо», — промовив Сміт-Каммінг, відсунутий карту британських портів. «Завжди на крок попереду.»

Адміралтейські звіти фіксували надто багато закономірностей, щоб це було випадковістю — інформація просочувалася. Але кому? Коли? Як? Все було перевірено. Ні Foreign Section, ні Home Section не показували явних слабких місць.

Ірен Адлер сиділа у тьмі своєї орендованої кімнати поблизу Уайтхолу і переписувала нотатки з прослуховувань, які зібрала через контакти серед обслуги в дипломатичних колах. Свідчення звучали порожньо. Навіть дипломат, який у попередньому розділі зник із Розайта, з’явився знову — цього разу як почесний гість французького посольства. Офіційний обмін. Усмішка. Вино. Завіса спокою. І знову тиша.

«Нерухомість — найзрадливіша форма руху», — колись сказав їй доктор Вотсон, коли вони зустрілися після однієї з операцій у Мілані. Тоді вона записала це речення. Тепер воно набуло нового сенсу.

Рух був — непомітний, але постійний. Це був не статичний пат, а мертвий хід. Тактичний параліч. Британія знала, що під загрозою, мала дані і підозри, і все ж не могла діяти. Кожен шлях вів у глухий кут. Кожна думка була вчасно відбита. Мережа рухалася, але вузли не трималися.

Сміт-Каммінг вжив особливих заходів. Він перестав писати депеші сам. Комунікацію вів через посередників, повідомлення містили натяки і частини віршів. В одному повідомленні було приховане ім’я історичної битви — в іншому послання у шаховій нотатці. Даремно. І все одно хтось читав їх раніше, ніж адресат.

Відбулася заміна шифровальних ключів. Двічі. Навіть це не допомогло.

У Уайтхолі виникли питання, чому таємна служба не діє. Каммінг відповідав із кам’яним обличчям — що операція триває, що готується втручання, що у тиші зростає перевага. Насправді він не знав. Ірен знала — і саме тому вирішила діяти сама.

Вона почала малювати карту взаємозв’язків. Не за титулами, а за зв’язками, випадковими зустрічами, повторюваними мотивами. Один названий іноземний радник проявляв незвичайний інтерес до британських мостів. Інший наполягав, щоб йому доставляли вино точно у понеділок — і тільки від конкретного кур’єра. Дрібниці. Підказки.

І серед них один чоловік — ніколи не бачений, завжди згадувався лише побіжно. У розмовах його називали «куратором». Ірен знала це слово з шахових задач: не фігура, а управитель партії. Хтось, хто тягне за нитки, не ступаючи на шахівницю.

Вершник? Можливо.

Але поки що він не показався. Лише його тінь. І в цій тіні Британія не могла рухатися.

Розділ 9 – Подвійний шах

Це була пастка. І водночас виглядала як випадковість.

Все почалося з непомітної депеші. Один із агентів Каммінга, що діяв у Вільгельмсгафені, помітив ім’я, яке, згідно з усіма записами, повинно було з’являтися лише у списку британських довірених осіб — Ірен Адлер. У повідомленні стверджувалося, що її бачили в компанії колишнього німецького морського офіцера, який нині нібито працював на дипломатичні служби імперії. Вони мали зустрітися у кав’ярні неподалік морської академії. Вона мала щось йому передати. А потім зникла.

У Лондоні настала напруга. Для більшості в Secret Service Bureau Ірен усе ще залишалася чужинкою — американкою з сумнівним минулим, із зв’язками з надто багатьма важливими іменами, включно з Шерлоком Холмсом. Каммінг їй довіряв. Але служба — ні.

«Те, що ми не маємо її під повним контролем, — проблема», — сказав лейтенант Троуелл, чоловік із підозрілою пристрастю до порядку. «Вона поза структурою. І якщо зрадила—»

«Вона не зрадила», — перебив його Каммінг. Коротко. Рішуче. Але його пальці тремтіли.

Того ж часу Ірен сиділа в готелі при порту Грімсбі, не підозрюючи, що вже під підозрою. Її власне спостереження за дипломатичними відправленнями призвело до перехоплення зашифрованої кореспонденції, яка натякала, що серед урядових складників є подвійний агент. Проте повідомлення були вирвані з контексту. Подані без її нотаток. І виглядали… підозріло.

Комбінація була досконала.

Хтось зіграв подвійний шах — фігура атакує одночасно два місця. Ірен стала першою ціллю — дискредитувати її. Другою була сама керівна структура служби: підірвати довіру до внутрішньої організації.

Каммінг змушений був погодитися на внутрішнє розслідування. Неофіційно. Але по-справжньому. Ірен повернулася до Лондона. Без фанфар. Без зустрічі.

«На деякий час ми виведемо вас з активної служби, поки все не проясниться», — сказав Сміт-Каммінг, погляд опущений на підлогу. Це було наче зняти даму з шахівниці, вважаючи, що вона — фігура ворога.

«Ви підозрюєте?» — спокійно запитала Ірен.

«У мене надто мало впевненості».

«Це різниця».

Наступні дні вона провела ізольовано, під наглядом — але не зовсім безсила. У її кімнаті постійно чергувалися книги, листи, служби… і вона збирала дрібні ознаки нестабільності. Дивний лист від інспектора Лестрейда, доставлений поза звичайною поштою. Газета з дивно схованим оголошенням — «Синій пішак відступив, король залишився самотнім». І нарешті анонімний листок, на звороті якого було: «Фігура впала, але вершник не зупинився».

Хтось грав проти неї. Але не на її боці.

Того ж вечора стався збій на телеграфній лінії між Довером і адміралтейськими складами в Четемі. Ще одна диверсія. Цього разу зовсім поза досяжністю Ірен. І саме це було доказом, який потрібен був Каммінгу.

«Ми помилилися», — визнав капітан Стерлінг наступного дня. «Якщо це була вона, як могла одночасно бути в двох місцях?»

«Вона не могла», — відповів Каммінг. «Але чорний вершник міг. І використав нас як свою шахівницю».

Її очистили. Але не повернули. Ірен вирішила сама: поки не дізнається особистість противника, вона не повернеться до прямої служби. Потрібно було маневрувати… поза дошкою.

І так розпочалася нова партія — таємно, без дозволу, без інструкцій. Але з рішучістю.

Розділ 10 – Жертва Дами

Жертва Дами — один із найризикованіших ходів у шахах. Відмовитися від найсильнішої фігури, щоб партія могла продовжитися. Ірен Адлер знала правила. І вирішила їх порушити.

Повідомлення з Розіту, Четема та Портсмута вказували на одну реальність: чорний вершник мав людей. І мав їх скрізь. Коли сліди розслідування підтасовувалися, коли про диверсію повідомляли ще до того, як вона сталася, було ясно, що частина мережі інфільтрована. Каммінг це підозрював. Але Ірен знала точно.

Через агента в Роттердамі їй вдалося встановити контакт із чоловіком, ім’я якого згадувалося у кількох передаваннях між Берлін-Мітте та нідерландською Гагою: Йоганн Вайсман, колишній професор морської академії в Кілі, нині «торговельний радник» під дипломатичним прикриттям. Насправді він вербував і навчав промислових шпигунів.

Ірен підготувала план. Він не був схвалений. Вона не просила дозволу. Вона знала, що чорний вершник грає свою партію на рівні, який не рахуватиметься з правилами. І що її роль має бути такою ж — неофіційною, брудною та з ризиком падіння.

Публічно вона оголосила про своє невдоволення тим, як її «зловживали та відсторонили» британські розвідники. Вона дозволила себе помітити під час зустрічі з німецьким офіцером в Антверпені. Почала говорити мовою розчарованої лояльності. А потім зникла.

Каммінг отримав останнє повідомлення через три дні: короткий телеграм без підпису, французькою мовою.

«Король сліпий. Даму забирають із дошки.»

Настала тиша.

Дні без зв’язку. Тижні без сліду. Каммінг не мав уявлення, чи Ірен впала, чи просто грає за планом, який він сам не знає. Це був хід, до якого він не був готовий — відмовитися від фігури, яку сам поставив у перший ряд. І він був не єдиним, хто втратив контроль.

Тим часом на континенті Ірен жила новим життям.

Під іменем Élise Dufresne, нібито біженка з Марселя, вона увійшла до кола осіб, яких Вайсман особисто рекомендував берлінському центральному офісу як «надійних». Вона пройшла перевірку. Кодовий допит. Фальшиву місію до Брюгге. Все подолала. Лише одного разу опинилася на межі — коли її зіткнули з листом, який нібито сама писала інспектору Мелвіллу. Вона усміхнулася. І спростувала. Вона була готова.

«Хтось хоче мене підставити», — сказала твердим голосом. «Можливо, британці. Можливо, ви. Але я хочу жити. І з вами шанси більші, ніж із ними.»

Вайсман їй повірив. Або принаймні прикинувся. Чорний вершник — ні.

У тіні її нового життя залишалося єдине питання: Хто робить хід, коли шахівниця порожня? Відповідь мала незабаром проявитися.

А Каммінг… вирішив зробити хід, який не радять у жодному шаховому посібнику — почати партію без Дами.

Розділ 11 – Темпо

Шахова партія грається не лише ходами, але й темпом. Один хід може коштувати як два, якщо змусити противника реагувати. І Каммінг відчував, що саме на цю пастку він потрапив.

Після тижнів без будь-яких новин від Ірен він почав діяти. Це була суміш роздратування, стратегічних розрахунків і… тихого відчаю. Якщо чорний вершник чекав на реакцію, він її щойно отримав.

На основі розвідувальних фрагментів та підозрілих грошових переказів Каммінг затвердив серію швидких рейдів: обшуки на портовому складі в Тілбері, перевірка офісів фірми «NordSeegas Ltd.» у Вайтчепелі, напад на склад з машинними деталями поблизу Саутворку. Все законно під покровом Home Section. Все координовано з Адміралтейською розвідкою. І все… надто легке.

Під час першого рейду знайшли вибухівку. Під час другого — шифрувальний пристрій. Під час третього — список імен із нотатками старою німецькою. Але кожен із цих слідів вів у глухий кут. Підозрювані зникали. Склади були недавно покинуті. Сліди закінчувалися у осіб, які тижнями не були в Британії.

Ніби хтось… виставив приманку.

«Вершник не відступає. Він пересуває фігури, бо знає, що цим затримає нас», — сказав Каммінг у напівтемряві свого нового офісу, прихованого в підземній частині будівлі Адміралтейства.

Його розвідувальний офіцер, лейтенант Брент, лише кивнув. «За кожним слідом — шум. І шум заглушує справжні рухи.»

Каммінг знав, що має зробити: припинити реагувати. Припинити грати за ритмом супротивника. Зупинити власне темпо — і нав’язати своє.

Але на столі тим часом опинився новий телеграм з континенту. Він був короткий, зашифрований відомим ключем із справи «Тінь над океаном». Використовувалося те саме кодування з опери Lucia di Lammermoor.

Єдине речення:

«Слон перейшов на чорне поле. Слідкуй за ним, поки храм не згорить.»

Ніхто інший не зрозумів би повідомлення. Але Каммінг — так.

Слон — тобто слон — це був лорд Чалмерс, радник із морських досліджень, який мав вирушити до Кіля на «наукову конференцію». А цей храм? Це був проект, про який не можна було навіть шепотіти: новий тип військового корабля з тихим приводом.

Вершник змінив темпо.

А Дамі — попри всі правила — вдалося подзвонити з темряви.

Розділ 12 – Відкритий шах

Тиша у комітеті з морського будівництва була такою густою, що її можна було б різати смужками й архівувати. Лорд Гейкрофт, який головував, щойно закрив справу з попереднім звітом про переміщення коштів на будівництво лінкорів класу Neptune. Ніхто не усміхався. Навіть коли один із молодших чиновників незграбно спіткнувся об власні документи. Ніхто вже давно не усміхався.

Сміт-Каммінг сидів серед спостерігачів, офіційно в ролі консультанта Адміралтейства. Неофіційно він шукав тріщину у стіні. І тріщина була — вже кілька місяців. Лише ніхто її не помічав, бо вона була надто… очевидною. Майже як у шахах: атаку не веде фігура, яка рухається, а та, рух якої відкрив шлях.

Того дня, о сьомій ранку, розпочалися паралельні рейди в Дуврі, Глазго та Росайт. Вони були ретельні, швидкі — і зовсім марні. На всіх трьох локаціях інформацію перенаправили лише за два дні до цього. Німецька мережа була порожня, наче сама сховалася під землю. Або наче знала, що вони прийдуть.

«Ми втрачаємо подих, Каммінг», — сказав йому вчора ввечері лорд Ротберн, коли вони на самоті розглядали карту розгортання флоту. «Ніби ми граємо партію, в якій кожен наш хід хтось читає заздалегідь.»

І саме тоді Сміт-Каммінг зрозумів.

Сьогодні вранці він попросив лише одне: повний список усіх осіб, які протягом останнього року неодноразово контактували як з бюджетними планами, так і з будівельними наказами верфей. Перетин двох світів — паперового та реального. Стіни раптом звузилися.

Його погляд упав на чоловіка, що сидів за столом — старшого, ввічливого, із безпомилковим акцентом на процедури. Сер Арчібальд Стеннард. Секретар комітету. Не військовий офіцер, не політик. Лише адміністратор справ.

Але Арчібальд був тим, хто запропонував анонімне маркування бюджетних розділів. Тим, хто наполягав на паперових копіях. Тим, хто за останні три роки зустрівся з усіма міністрами — і з ким ніхто не підозрював. Усі йому вірили.

Каммінг пригадав розмову з Ірен Адлер. Її зауваження, що «найсильніша маска — бути незначущим».

Коли Стеннард підвівся від столу й вибачився «через мігрень», було вже запізно. Два агенти стежили за ним через весь Вайтхолл до спокійного будинку в Саут-Кенсінгтоні. Там, у сейфі, захованому за книгами з суднобудування, вони знайшли олов’яну коробку. А всередині? Мікрофільми, німецькі шифрувальні ключі — і список британських морських офіцерів, які мали бути скомпрометовані.

Ще тієї ночі надійшло повідомлення до офісу Каммінга. Лише кілька слів:

Вершник атакував — але шах веде не сам. Хтось відкрив йому шлях.

На дні коробки була остання записка. Написана німецькою рукою, яку пізніше ідентифікували як Р. фон Грюна, головного координатора німецької морської розвідки.

«Фігура в білих рукавичках. Дорогоцінна. Не можна жертвувати.»

Сміт-Каммінг закрив справу й підняв погляд на карту. Ірен Адлер — Біла Дама — усе ще була безслідно зникла.

І партія наближалася до кінця.

Розділ 13 – Мат

Дощ барабанив по вікнах, наче хотів змити чорнило з листа, який щойно тримав у руках Джордж Сміт-Каммінг. Почерк був точним, відточеним, без жодного сумніву. Зміст? Майже неймовірний.

Ірен Адлер повернулася. Вночі. Втомлена, знесилена, але жива. І з інформацією, яка мала закрити всю шахову партію.

Це був не якийсь іноземний агент, що тягнув за нитки. Не таємний шпигун із Берліна. Це була людина, яка знала Уайтхолл, бюджети, ритм уряду та слабкі місця людей при дворі. Людина, яка не викликала підозри саме тому, що була частиною істеблішменту. Лорд Руперт Елмслі.

Дипломат. Член комітету з міжнародних відносин. Людина, яка підтримувала дружні контакти з німецьким посольством під гаслом «миру та співпраці». Насправді ж він був тихим покровителем морського перевооруження імператора Вільгельма — в обмін на посади, обіцянки… і, можливо, ще щось.

«Він був шахістом», — сказала Ірен, сидячи в кутку офісу Каммінга, закутана в сіре пальто. «Справжнім. Грав у клубі на Кенсінгтон-Гай-Стріт. І всі партії закінчувалися однаково — перемогою без бою. Його суперники здавалися раніше, ніж починали грати.»

Сміт-Каммінг не вірив у випадковості. Але мусив визнати, що навіть ця іронія мала свій різновид елегантності.

На столі перед ним лежали документи: докази, свідчення, зашифровані повідомлення та протоколи комітетів. Достатньо для публічного звинувачення. Але ця партія гралася у тіні — і там мала завершитися.

Коли настала аудієнція у короля, Сміт-Каммінг чекав. У салоні, який пам’ятав десятки років придворної політики. Коли його провели до Його Величності Едуарда VII, король сидів прямо, але з очима, що вже знали кінець ери.

«Ви мали рацію, пане Каммінг», — повільно сказав він. «Але деякі правди… не кажуть вголос.»

«Ваше Величносте…» — почав Джордж.

Король перебив його піднятою рукою.

«Забезпечте, щоб усе було передано під ключ. Включно з доповіддю пані Адлер. Щоб усі записи були позначені… ‘без запису’.»

Потім він легенько посміхнувся. Втомлено.

«Ця партія ніколи не відбулася.»

Епілог

Коли Джордж Сміт-Каммінг повернувся до свого офісу, він зняв капелюх і сів за стіл. Витягнув зелену ручку і відкрив нову справу. Заголовок написав тихо, без драматизму: «Операція: Чорний кінь» — архівовано.

На протилежній стіні висіла шахівниця. Партія завершилася. Кінь впав.

Але десь на краю порожнього поля стояла дама. І її ходи лише мали розпочатися.

Table of Contents

Пролог

Розділ 1: Партія починається

Розділ 2 – Біла дама вступає в гру

Розділ 3 – Рокіровка

Розділ 4 – Чорний вершник робить хід

Розділ 5 – En passant

Розділ 6 – Гамбіт слона

Розділ 7 – Вежа під загрозою

Розділ 8 – Мертвий хід

Розділ 9 – Подвійний шах

Розділ 10 – Жертва Дами

Розділ 11 – Темпо

Розділ 12 – Відкритий шах

Розділ 13 – Мат

Епілог