Tajemství zmizelých parcel

Bylo mu šestadvacet, ale duši a pohled měl jako starý samotářský učenec. Viktor Růžek, čerstvě vystudovaný právník Rechtswissenschaftliche Fakultät, Universität Wien, nastoupil do renomované advokátní kanceláře doktora Leopolda Kratzera na brněnském Lažanského náměstí, přímo ve stínu monumentálního chrámu svatého Tomáše. Kancelář, kde se za těžkými dubovými dveřmi vznášela atmosféra konzervativní úctyhodnosti a tiché moci, mu okamžitě připadala jako obří divadelní scéna, kde všichni hrají naučené role.

Růžek, štíhlý, s pronikavýma očima barvy šedé oceli, které nikdy nezůstávaly stát na povrchu, ale vrtały se do skrytých vrstev jako dláto, se rychle stal v kanceláři excentrickou anomálií. Zatímco jeho kolegové, mladí Herrn Doktoren, se po obědě shlukovali v luxusních kavárnách Ringstrasse u šálku silné kávy a koňaku, budujíce konexe na večírcích plných uhlazené konverzace a prázdného smíchu, Růžek volil samotu.

On proseděl noci sám ve své malé, kouřem a pergamenem prosycené kanceláři v zadním traktu budovy. Byl pohroužen do žlutých stránek starých katastrálních map, do prachem pokrytých účetních knih a seschlých soupisů parcel, které pro ostatní byly jen suchá čísla, ale pro Růžka šeptaly zapomenutá tajemství a prastaré křivdy.

Jeho pracovní stůl byl permanentním otiskem jeho mysli: hory otevřených fasciklů, rozsypaná poznámková čtvrtka, okraje dokumentů hustě popsané drobným, úsporným písmem. Pro vnějšího pozorovatele to byl zdánlivý chaos, ale v tom bludišti papírů panoval přísný, neviditelný řád, který chápal jen on sám.

Klienti, zámožní brněnští obchodníci, továrníci a majitelé půdy, byli pro Růžka spíše předmětem analytického zkoumání než lidmi, s nimiž by měl vést společenskou konverzaci. Růžek v jejich uhlazených tvářích četl jako v otevřené knize, hledaje nepatrné záchvěvy lži, mhouření očí, stín pochybnosti – mikroskopické stopy, jež by prozradily skrytý motiv, který se často lišil od jejich právního tvrzení.

Růžek byl posedlý disociací faktů. Věřil, že pravda se neukrývá v tom, co je řečeno, ale v tom, co je mlčky skryto pod vrstvami společenských norem a právnických formulací. Jeho odtažitost a sklon k samotě mu na akademické půdě vynesly přezdívku „Katastr“, protože byl schopen recitovat z paměti stovky parcelních čísel a jejich vlastníků. Pro policejní práci se zdál být zcela nevhodný – chyběla mu vřelost, kontakty i touha po aktivní akci. Ale právě v této introvertní posedlosti detaily se skrývala jeho nebezpečná genialita.

Jednoho sychravého podzimního dne roku 1891, kdy vítr na Lažanského náměstí bičoval do oken kanceláře studené kapky deště, přinesl kurýr prostou, ošoupanou složku. Šlo zdánlivě o banální spor o kus země, tzv. „Panskou Luku“ v Dolním Poli u Brna – venkovský spor, kde se dva dědicové, bratr a sestra, přeli o pár metrovou hranici.

Doktor Kratzer, muž se šedými licousy a jistou, leč unavenou cynickou elegancí, přehodil spis přes stůl mladému Růžkovi s povzdechem: „Na tom se procvičíte, pane koncipiente. Rutina. Jen pár suchých čísel v katastru, trocha rodinné nevraživosti. Vyřešte to do Vánoc.“

Růžek se do spisu zakousl s tou nemilosrdnou posedlostí loveckého psa, která ho odlišovala od ostatních. Nebyla to jen rutinní kontrola, byla to výzva. Začal srovnávat. A brzy zjistil, že čísla nejsou suchá, ale vlhká – vlhká klamem a podezřením.

V archivu zemského soudu, v místnosti páchnoucí plísní a octovými výpary starých lepidel, Růžek vyhrabal staré, zaprášené mapy, jejichž papír voněl stoletím, a srovnával čísla parcel s údaji z posledních let pod silnou lupou. Už jen manipulace s listinami se mu zdála nepřirozená. Papír byl až moc světlý, okraje až moc ostré.

A najednou mu neuniklo cosi znepokojivého. Listy vlastnictví klíčových parcel v Dolním Poli, jež tvořily předmět sporu, byly opsány nově, jemným, ale pro úřední záznam nepřirozeně dekorativním písmem, s drobnými, ale osudovými odchylkami v popisu rozlohy. Křivky čísel, především šestky a devítky, se lišily od standardizovaného, byrokratického rukopisu úředníků.

Sousední parcely, které po generace patřily různým rolníkům a byly zaznamenány pod různými jmény a různými rozlohami, se znenadání „slily“ do jednoho velkého celku, formálně převedeného na muže, který dosud žil v nuzné chalupě u mlýna, ale rázem se vypínal jako záhadný velkostatkář. Jmenoval se Vlastimil Havelka.

Růžek, svíjen palčivou, téměř fyzickou zvědavostí, jež byla pro něj silnější než hlad, začal po večerech tajně chodit do katastrálního úřadu – neoficiálně, v utajení, po úředních hodinách, pod záminkou studia starých pramenů pro právnický spisek.

Při mihotavé svíčce, jejíž plamínek tancoval po starobylých zápisech a házely po místnosti temné, varovné stíny, si pořizoval podrobné opisy knih. Jeho prsty, jemné a citlivé, přejížděly po řádcích, dokud neobjevily řadu nelogických změn, které zpochybňovaly celou transakci:

- Půdorysné plány neodpovídaly novým číslům.

- Podpisy úředníků, kteří měli změny potvrdit, jejichž křivky se zrádně lišily od těch dřívějších, originálních.

Růžek najednou pochopil, že nestojí před byrokratickou chybou, ale před dokonalým podvodem, utkaným z papíru, lži a chladné kalkulace. Byl to tichý, neviditelný zločin, který se odehrával v klidu úředních desek.

Když se svými zjištěními, sbalenými do úhledného, ale ničivého spisu, přišel za doktorem Kratzerem, starý advokát seděl u krbu a popíjel vlašský ryzlink.

„Pane Růžku, vy vypadáte, jako byste objevil spiknutí proti trůnu. Co tyhle papíry, proboha, znamenají?“ Kratzerův tón byl zpočátku shovívavý.

Růžek mu bez emocí, analyticky předložil své důkazy. Poukázal na rozdíly v písmu, na nesoulad mezi mapami z roku 1880 a novými zápisy z roku 1891. „Pane doktore, toto nejsou chyby. Toto je falzifikace. Systematická, promyšlená. Někdo převedl deset parcel v Dolním Poli na notářského praktikanta Havelku a tím připravil rolníky o půdu. Jde o stovky zlatých.“

Kratzer, zpočátku pobavený, zbledl. Jeho oči se pohybovaly horečně po Růžkově detailní analýze. „Mladická fantasie! Růžku, uklidněte se. To jsou jen úřednické chyby, nic víc. Jsou to věci, které se stávají. Neztrácejte tím čas. Zapomeňte na to. My se zabýváme právem, ne kriminologií.“

Růžek však už cítil v ústech kovovou chuť pravdy a nedokázal ji vyplivnout. Cítil, jak se mu sevřely vnitřnosti – věděl, že se dotkl něčeho velkého a temného.

„S prominutím, pane doktore. Jestliže jsou falšovány katastrální knihy, tak to není chyba, ale zločin. Jde o osudy lidí.“

Kratzer mávl rukou s náznakem paniky. „Jděte od toho! Advokát musí být praktický! Tyto spisy patří do archivu, nikoli na stůl policejního rady!“

Růžek, ignorující Kratzerův varovný tón, se rozhodl jednat na vlastní pěst. Bylo to porušení jeho koncipientské přísahy a ohrožení celé jeho kariéry. Ale posedlost pravdou byla silnější než strach z chudoby.

Vydal se do Dolního Pole. Cestoval třetí třídou, v koženém kabátě, mezi rolníky, jejichž tváře byly zbrázděny jako jejich vlastní pole. Mluvil s lidmi. Zpočátku mlčeli, plní nedůvěry k cizinci z města, obávající se pomsty úřadů nebo velkostatkáře. Byli zvyklí, že se velké křivdy odehrávají tiše a bez následků.

Až stařeček, František Pospíšil, sedící na lavici před poloprázdnou venkovskou hospodou, s tváří skrytou pod bekovkou, mu pošeptal: „Ten Havelka... notářskej písař... ten se měl najednou k světu. Hraje v kartách o zlatky, chodí v novým… a to všecko za tejden. Říká se, že ho někdo v Brně drží... Někdo velkej...“

Pospíšil mu ukázal na křížek, který se znenadání objevil na staré mapě a který označoval jeho kdysi vlastní kus pole. Přitom ještě před rokem byl notářský praktikant Havelka notoricky zadlužen, jeho otec mu dokonce odmítal půjčit i na tabák. Náhlé zbohatnutí. To byl ten chybějící, lidský detail, který Růžek potřeboval.

Růžek spojil jednotlivé nitky do smrtící smyčky:

1. Havelka zfalšoval zápisy v katastru, využívaje své pozice a přístupu k pečetím.

2. Převedl na sebe cizí pozemky s úmyslnou nepřesností v číslech parcel, aby zmátl drobné rolníky.

3. Pozemky rychle prodal židovskému obchodníkovi s půdou, panu Mandelovi, z Vídně, který už měl připravené plány na stavbu činžovních domů na levném pozemku.

Podvod byl geniálně jednoduchý. Cílem nebyl přímo Havelka, ten byl jen nástroj. Cílem byl Mandel a jeho snaha rychle a potichu získat strategické pozemky.

Když s konečnými důkazy, nyní doplněnými o svědectví rolníků a ověřené Havelkovo finanční zázemí, přišel Růžek znovu za Kratzerem, advokát již neměl barvu.

„Proboha, Růžku, tohle není vaše věc! Nejde jen o Havelku! Vy si neuvědomujete, s kým si zahráváte! Ten obchodník, Mandel, je náš významný konzument! Jestli do toho strčíte nos, přijdeme o klienty, o pověst! Nechte to být! Je to jen pár polí, mladý muži!“ Jeho hlas byl plný strachu, tentokrát opravdového.

Tento okamžik, tato nabídka tichého kompromisu a zrady pravdy za cenu kariérního postupu, byla pro Růžka bodem zlomu. Pochopil, že zákon a spravedlnost se v Brně roku 1891 míjejí. Advokacie byla jen společenská hra plná ústupků a mlčení.

„Právo, pane doktore, je v těchto spisech,“ řekl Růžek a ukázal na své fascikly. „A já mám v úmyslu ho vynutit, ačkoliv vím, že to poškodí Vaše... konexe.“

Sbalil své mapy a důkazy, své jediné poklady, a téměř běžel na c. k. policejní ředitelství na Ferdinandově ulici (dnešní Nádražní). Budova, velkolepá, ale ponurá, na něj dýchala chladem byrokracie.

Růžek, jehož odhodlání ho pohánělo jako vnitřní mechanismus, trval na slyšení u samotného radního Dobeše, muže, který byl v Brně znám svou neúplatností.

V místnosti plné uniformovaných, chladných a nehybných mužů, kteří na něj, mladého koncipienta, hleděli s nedůvěrou a pohrdáním, Růžek rozložil své poznámky. Většina policistů byla zvyklá na zjevné, hlasité zločiny – krádeže, rvačky, vraždy. Zločin utkaný z písmen a parcel byl pro ně neviditelný.

Růžkův hlas, zpočátku nesmělý, sílil s každým dalším odhaleným důkazem. Před očima jim odhaloval celou složitou pavučinu podvodu. Ukazoval na nesrovnalosti, na falzifikáty, na logiku, kterou vrah z katastru musel použít, aby zmátl úřady.

„Zde, pánové, vidíte kopii staré mapy,“ říkal a ukazoval prstem. „Číslo 42/B, rozloha 500 sáhů. Zde je nový výpis z roku 1891. Číslo 42/B se stalo 42/C a jeho rozloha se zvětšila o 100 sáhů. Těchto 100 sáhů je přejato z parcely 43/A, kterou vlastnil rolník Pospíšil. Změna byla provedena tak, že číslo parcely se změnilo jen o jedno písmeno. Nevšimnutelný detail pro úředníka, ale smrtící pro rolníka. A to se opakovalo desetkrát.“

Jeho výklad byl tak jasný, tak nevyvratitelný, tak založený na precizní dokumentaci, že i nejzatvrzelejší policejní úředníci, včetně radního Dobeše, ztuhli v tichém úžasu. Nešlo o emoce, ale o čistou, matematickou logiku zločinu.

Následoval rychlý zásah, vedený důstojníkem, který se musel podrobit Růžkovým instrukcím. U Havelky, notářského praktikanta, doma našli nejen část falšovaných dokumentů a neoprávněně držené výpisy, ale i pečetní vosk s c. k. znakem a náčrtky, jak napodobit podpisy. Praktikant se během výslechu, vedeného Dobešem, zhroutil a za pláče se ke všemu přiznal, včetně toho, že jednal na pokyn pana Mandela, který ho za to tučně platil.

O několik dní později, kdy byl Havelka ve vazbě a pan Mandel stíhán, si Růžka zavolal do své kanceláře sám inspektor Rauscher, velitel kriminálního oddělení. Muž se šedivým plnovousem a očima, které pamatovaly stovky zločinů a lží. Rauscher patřil ke staré škole policejní práce, ale uměl rozpoznat talent.

„Pane Růžku,“ pronesl pomalu Rauscher, jeho hlas zněl jako skřípání starých dveří. „Doktor Kratzer mi volal. Je zjevně ve velkém rozrušení, ztratil významného klienta, tvrdí, že jste... nepříčetný snílek, který kazí byznys. A přece jste vnesl světlo do špinavé šachovnice, z níž by nám unikla každá figurka. Vy jste viděl to, co my, zkušení muži, jsme přehlédli. Vidíte souvislosti tam, kde my vidíme jen izolovaná fakta. Vidíte srdce zločinu v suchém papíru.“

Rauscher se na Růžka upřeně podíval. „Jste právník. Muž zákonů, paragrafů. Tyto spisy, které jste mi donesl, jsou důkazem, že vaše místo není na akademické půdě nebo v advokacii, kde se zákony ohýbají. Vaše místo je zde. Mezi námi, kde se zákony brání. Máte... chuť pokračovat v tomto druhu práce?“

Růžek znejistěl. Ještě včera byl jen koncipient, otrok paragrafů, hrbící se nad spisy, s vidinou advokátní praxe. Dnes stál před mužem, který čichal zločin jako starý vlčák. Cítil, jak se mu svírá hrdlo. To, co ho děsilo na policejní práci, byla její akčnost a sociální interakce. On byl muž logiky, ne ulice.

Ale pod tím strachem a pod jeho introvertní fasádou bušilo něco silnějšího: vzrušení z lovu, nezkrotná, hluboká touha po spravedlnosti, která se nedá sepsat do pouhých paragrafů. Byla to posedlost odhalovat skryté pravdy, které se ukrývaly pod povrchem zdánlivě spořádaného brněnského světa. Advokacie mu nabídla bohatství a pohodlí. Policejní práce slibovala pravdu a napětí.

Zhluboka se nadechl. Vzduch v místnosti najednou voněl jinak – po čerstvém olově, po pravdě, po životě, po tom neuchopitelném, co nazýváme motiv.

„Ano,“ odpověděl pevným hlasem, v němž nezněla ani stopa pochybností. „Mám chuť.“

A tak, v sychravém podzimním dni roku 1891, skončila jeho cesta k paragrafům. Viktor Růžek, „Katastr“, podal výpověď z advokátní kanceláře doktora Kratzera. A začala jeho cesta k pachatelům, jako c. k. inspektor na brněnském policejním ředitelství. Cesta, která ho o dvanáct let později, v roce 1903, dovedla k vyšetřování Zrady v Brně – případu, kde se dokonalá lež skrývala v dokonalé zradě.

Rubíny z Ringstrasse

Byl to podzim roku 1899 a město Brno se podobalo neklidnému organismu, který se sám sobě rozhodl rozříznout útroby. Po celé délce Ringstrasse se táhl rozkopaný pás zeminy, výkopy zalévaly kaluže a místo obvyklého šumu vozů se ozývalo klapání krumpáčů a tlumené nadávky dělníků. Večer se v bahně odrážela světla plynových lamp a v nich se líně zvedala pára z rozvodněné Ponávky. Město rostlo, měnilo se, rozvádělo stoky a kanály, jako by chtělo smýt ze sebe staré pachy 19. století – ale přitom zůstávalo stejně lidské, stejně nedokonalé.

Na rohu, naproti secesní kavárně Tivoli, měl svůj krám pan Elias Pollak, vážený klenotník, známý v městských kruzích pro svou přesnost a jemné způsoby. Jeho výklady bývaly kdysi ozdobou Ringstrasse – rubíny, safíry, perly, to vše v lesku plynového světla lákalo dámy z Besedního domu i notáře z okolí. Jenže teď, když před domem zela jáma a dřevěné lešení clonilo výhled, přestaly přicházet elegantní zákaznice, které si nerady kropily střevíce blátem.

Pollak si často stěžoval, nejprve na radnici, pak na stavební úřad a nakonec i na policii. Všude psal stejným úhledným rukopisem, že „staveniště před obchodem působí městu újmu obchodní i estetickou“. V hostinci na Rennergasse se mu vysmívali, že spíš než šperky prodává nářky. Ale on se nedal: nosil černý cylindr, tvářil se vznešeně a opravoval své učně, že i v bahně se má nosit s důstojností.

Jenže – v noci z pátku na sobotu – bylo u Pollaka neobvykle rušno. Kolem třetí ráno zahlédl noční hlídač u stavby záblesk světla v jeho výloze a o několik minut později slyšel zvuk skla. Když přivolaný městský strážník ráno otevřel dveře, nalezl obchod vzhůru nohama: vitríny rozbité, trezor otevřený hrubou silou a ve vitríně, kde dřív spočívala kolekce rubínových šperků určená pro výstavu v Pešti, zůstaly jen útržky sametu. Celá hodnota přes pět tisíc korun byla pryč.

Na místo byl přivolán inspektor Viktor Růžek z c. k. policejního ředitelství na Ferdinandově ulici. Dorazil po dešti, kabát měl postříkaný bahnem, ale jeho výraz zůstal klidný. Měl pověst muže, který mluví málo, ale když promluví, obvykle to někoho zneklidní. Byl to právník, který se stal detektivem ne z vášně, ale z rozumu – a rozum měl ostrý jako skalpel.

Uvnitř obchodu zavládlo ticho, jakmile vstoupil. Pollak, rozčilený a bílý v tváři, mu podával ruce a vykřikoval:

„Pane inspektore, všechno je pryč! Ty rubíny, práce celého roku! Ti lotři mě zruinovali!“

Růžek jen přikývl a rozhlédl se. V bahně u prahu si všiml otisku boty – hrubé podrážky s kusem kamínku v zářezu, jaké nosí dělníci z Ringstrasse. Zvedl také kapesník s monogramem „F. P.“ a uložil jej do sáčku.

„Kdo všechno měl v posledních dnech přístup k vašemu obchodu?“ zeptal se.

„Jen já, moje žena, učeň – a můj švagr, pan Fritz Prochaska, zámečník,“ odpověděl Pollak po chvíli.

„Zámečník?“

„Ano, opravoval minulý týden trezor.“

Růžek se zamyslel. „A kdy jste naposledy kontroloval obsah trezoru?“

„Včera odpoledne. Všechno bylo na svém místě.“

„Kdo o tom věděl?“

„Jen rodina, pane inspektore. A notář.“

Růžek si prohlížel pákové stopy na kovu. „Zvláštní. Trezor byl vypáčen zevnitř. Pachatel musel vědět, jaký typ zámku použít. Tohle není práce pouličního zlodějíčka.“

Když odešel, ulice byla tichá, jen z hluboké jámy se ozývaly kroky. V prachu se zvedal zápach zkažené vody a spolu s ním i neklid – jakýsi pocit, že tahle loupež má víc vrstev než městská kanalizace.

Dalšího dne se Růžek vydal na Ringstrasse znovu. Dělníci se na něj dívali s nedůvěrou, jak stál na okraji výkopu, kam se valila Ponávka v úzkém betonovém korytu. Voda byla kalná, zvířená bahnem, a na jejím dně se třpytilo cosi červeného – skleněný úlomek, který z dálky připomínal drahokam. Růžek si ho zvedl pinzetou: byl to kus levné napodobeniny.

„Takže někdo chtěl, aby to tak vypadalo,“ poznamenal tiše.

V nedalekém hostinci „U Zeleného hada“ se zdržoval Antonín Havelka, dělník z té stavby, muž hrubých rukou a pověsti rváče. Tvrdil, že v noci nic neviděl, protože spal v baráku u nádraží. Když se však Růžek zeptal na jeho boty, ukázalo se, že podrážky mají stejný vzor jako stopa v obchodě.

„Tyhle? – Mám je od minulého týdne, pane. Všichni je nosí,“ bránil se Havelka.

„Možná,“ řekl inspektor. „Ale ne všichni ztrácí kapesník s monogramem F. P.“

Havelka jen zakroutil hlavou. „To bude nějaký pán, já neznám žádného F. P.“

Růžek nechal dělníka na svobodě, ale dal ho sledovat. Mezitím se obrátil k dalšímu svědectví: Marie Šebestová, roznašečka listin, tvrdila, že viděla Pollaka večer před krádeží u zadního vchodu obchodu – s neznámým mužem. „Vysoký, kabát s pláštěnkou, držel lampu,“ popsala ho. Pollak to popřel: „Nesmysl! Žena mě určitě spletla s někým jiným.“

„Možná,“ řekl Růžek, „ale jak vysvětlíte lampu, když ve vašem skladu chybí jedna skleněná čočka?“

Pollak zrudl, ale nic neřekl.

Na seznam podezřelých přibyl ještě zlatník Weiss z Panské ulice, Pollakův dlouholetý konkurent. Ten prohlásil: „Pollak? – Ten starý lišák? Ten by snad okradl i sám sebe, kdyby měl jistotu, že mu to pojišťovna zaplatí.“

„A proč by to dělal?“

„Protože má dluhy, pane inspektore. A protože je ješitný. Raději bude hrát oběť než obchodník, co zkrachoval.“

Tato slova zůstala Růžkovi v hlavě, když se večer vracel po blátivých chodnících na Ferdinandovu ulici. V hlavě mu duněl zvuk kladiv, který se ztrácel v nočním dešti.

Další dny strávil Růžek prohlídkou sklepa pod Pollakovým domem. Dělníci mu ukázali zazděný otvor vedoucí pod Ringstrasse, kdysi prý spojovací chodbu mezi starými hradbami. Cihly byly čerstvě zatlučené, malta vlhká. Někdo tam pracoval nedávno – a ne dělníci, kteří měli plné ruce práce s kanálem.

Růžek měl podezření: pachatel mohl přijít právě tudy, otevřít si zespodu podlahu a poté fingovat vloupání zvenčí. Jenže k tomu musel mít klíč od zadních dveří a přesnou znalost rozložení sklepa. Takové informace měl jediný člověk: Fritz Prochaska, Pollakův švagr a zámečník, který trezor „opravoval“ týden předem.

Inspektor se vydal do jeho dílny na Křenové ulici. Místnost páchla olejem a kovem, na stole ležely nevyužité klíče a nástroje. Prochaska, podsaditý muž s mastnými vlasy, se snažil působit klidně, ale ruce se mu třásly.

„Ano, opravil jsem ten trezor,“ řekl. „Byl starý, ale pevný. Kdo by se do něj dostal páčidlem, to netuším.“

„A přesto někdo věděl, že páčení půjde snadno, protože jste odmontoval jeden zámek a nevrátil ho zpět,“ namítl Růžek.

Prochaska polkl. „To musel udělat někdo jiný.“

„Možná. Nebo někdo, kdo má vaše nářadí – nebo vaše klíče.“

Inspektor si všiml, že kufr s nástroji stojí v rohu – zapečetěný voskem. „Už jste dlouho nepracoval?“

„Mám málo zakázek,“ odpověděl švagr. „Kdyby Pollak nebyl tak lakomý, měl bych se lépe.“

To byla slova, která Růžek potřeboval slyšet.

O den později, v kavárně Tivoli, se Růžek setkal s Pollakovým notářem, doktorem Hirschfeldem. U malého stolku s kávou mu notář prozradil, že Pollak měl dluhy u několika obchodníků i v Pešti. „Uzavřel pojistku právě týden před krádeží,“ řekl tiše. „A na částku dvojnásobnou oproti hodnotě šperků.“

„Dvojnásobnou?“ zopakoval Růžek. „To už by stálo za trochu rozbitého skla.“

Notář pokrčil rameny. „Pollak je opatrný člověk. Ale… obávám se, že tentokrát příliš.“

Růžek se vracel po Kolišti a v duchu skládal obraz: Pollak, obchod na úpadku, pojištění, švagr zámečník, starý sklep… všechno zapadalo. Ale scházelo mu jediné – důkaz.

Třetího dne v noci si všiml, že Prochaska opustil svůj byt a zamířil na Křenovou, k hostinci „U Černého orla“. Tam se sešel s neznámým mužem, kterému podal balíček ovinutý látkou. Policie je sledovala a při zásahu našla uvnitř rubínové náušnice s Pollakovým cejchem. Prochaska zbledl.

„To… to nejsou moje!“ koktal.

„Ale byly ve vašem balíčku,“ řekl Růžek chladně.

Po několika hodinách výslechu se Prochaska zhroutil. „Dobře! Přiznávám! Pollak mě přemluvil. Měl dluhy, potřeboval peníze. Chtěl fingovat krádež. Já měl schovat šperky u známého ve Vídni, po pojistném vyrovnání si je zase vezme. Měl mi dát podíl, jenže teď mě nechal v tom vykoupat.“

Růžek přikývl. „A ten kapesník s monogramem F. P. – taky vaše ztráta?“

Prochaska přikývl bledý. „Musel mi vypadnout, když jsem odcházel ze sklepa. Byl tam průchod, pane, přímo do Pollakova obchodu.“

Když Růžek druhého dne vstoupil do klenotnictví, Pollak stál u rozbité vitríny a hrál roli nešťastníka. „Inspektore, už jste pachatele chytil?“

„Možná,“ odpověděl Růžek. „A možná se jeden z nich právě dívá do mého obličeje.“

Pollak zbledl. „Co to má znamenat?“

„Že váš švagr právě vypovídá o tom, jak jste mu slíbil polovinu pojistky. O tom, jak jste mu dal klíče od sklepa. A o tom, jak jste mu nařídil, aby trezor vypáčil zevnitř, aby to vypadalo věrohodně.“

„To je lež!“ křičel Pollak. „Ten člověk je opilec a zloděj!“

„A ten člověk měl ve svém balíčku vaše rubíny. Ty samé, které jste včera ještě oplakával. Pojďte, pane Pollaku, pojeďte se mnou na Ferdinandovu ulici. Tam si to vysvětlíme.“

Pollak se pokusil odporovat, ale dva strážní ho odvedli. V kanceláři policie seděl naproti Růžkovi dlouho mlčky. Nakonec se vzdal.

„Ano, chtěl jsem to udělat. Měl jsem dluhy. Kdybych dostal pojistku, zaplatil bych všechno a začal znovu. Nikomu by se nic nestalo.“

„Kdyby,“ odpověděl Růžek. „Ale rubíny jste prodal vlastní cti.“

O týden později bylo město zase hlučné. Dělníci kopali dál, tramvaje zvonily a pára z Ponávky stoupala mezi sloupy světel. V kanceláři na Ferdinandově seděl inspektor Růžek u psacího stolu a dokončoval zprávu. V poznámkách měl jedinou větu, kterou si neodpustil připsat mimo úřední protokol:

„Na Ringstrasse se staví stoky, aby odvedly špínu města. Ale tu lidskou – tu ještě nikdo neodvedl. V lesku rubínů se zrcadlila jen touha po snadném zisku.“

Zavřel sešit, odložil brýle a pohlédl z okna. Venku pršelo. Kapky bubnovaly na plechové římsy a město se zdálo být ponořeno do šedé mlhy, v níž mizely obrysy domů, lamp i lidí, jako by i samo Brno chtělo zapomenout, co se dnes stalo.

Smrt v Zemském sněmu

Podzimní Brno roku 1899 dýchalo vlhkem a nervozitou. Déšť, který celé tři dny bičoval střechy a dlažbu Raduitova náměstí, konečně ustal, ale těžký vzduch se nehnul. Před budovou Zemského sněmu se kupily drožky, pára z koní se mísila s kouřem doutníků a s halasem úředníků, kteří pospíchali dovnitř. Dnes se mělo rozhodnout o návrhu, který městu otevře cestu k novému století — o stavbě elektrárny na jihu Brna a rozšíření pouliční dráhy až na Královo Pole.

Uvnitř, pod vysokými stropy sněmovního sálu, se leskla světla plynových lamp, jejichž plameny se třepotaly, jako by i ony tušily napětí, které naplnilo sál. Na galerii seděli novináři, stenografové se potili nad rychlopisem a poslanci gestikulovali, křičeli a lomili rukama, každý s jistotou, že právě on hájí zájem lidu.

Uprostřed té změti slov a argumentů stál doktor Gustav Kohn, muž v padesáti letech, štíhlý, s prošedivělými vlasy a bystrým pohledem. Lékař, humanista, poslanec, který nikdy nepodlehl tlaku stran ani peněz. Jeho hlas se nesl sálem, klidný a přitom pevný.

„Nechceme město v moci jediné společnosti!“ zvolal. „Nechceme, aby světlo Brna bylo vlastnictvím několika akcionářů!“

Naproti němu seděl baron Alois von Wimmer, tvář jako z kamene, s chladným úsměvem, který mu nikdy nesklouzl z rtů. Majitel továrny na dynamoelektrické stroje, podílník společnosti Brünner Elektrische Gesellschaft, která měla stavbu elektrárny získat. Když Kohn domluvil, Wimmer se jen ironicky uklonil a pronesl s ledovým klidem: „Vaše slova jsou krásná, doktore. Ale světlo se neudrží řečmi. Potřebuje kapitál.“

Z galerie se ozval tlumený smích, někdo zapsal poznámku, a jednání pokračovalo. Když o hodinu později předseda udeřil kladívkem o stůl, byl sál vyčerpán. Poslanci odcházeli po skupinkách, diskutovali, šeptali si do uší.

Kohn zůstal ještě chvíli. Dohrabával se v papírech, rozkládal poznámky. V jeho pohledu byla únava, ale i zvláštní klid. Zapsal poslední větu na papír, odložil pero a zadíval se do okna, kde se odrážely plynové lampy z náměstí. „Morální povinnost poslance,“ četl si polohlasem. „Slova, která budou znít směšně, pokud je nezastře smrt.“ Té noci měl pravdu víc, než si myslel.

O hodinu později byla budova sněmu téměř prázdná. Poslední stenografové ukládali své zápisy, služebná Kroutilová utírala prach z lavic. Jen v jedné z postranních kanceláří svítila ještě lampa. Když Anna Kroutilová odevřela dveře, ztuhla.

Doktor Kohn seděl v křesle, hlava opřená o opěradlo, oči přivřené. Na stole před ním stála láhev červeného vína, vedle ní převržená sklenka. V místnosti byl zvláštní pach — sladký, ostrý, dráždil nos. Okno bylo pootevřené a závěsy se lehce hýbaly. Na stole ležel rozepsaný projev o „morální povinnosti poslance“.

Když lékař sněmu dorazil o čtvrt hodiny později, konstatoval zástavu srdce. „Přirozená smrt,“ řekl suše. Ale tajemník Arnošt Langer, který stál u dveří, poznamenal tiše: „Pane doktore, Kohn byl zdravý jako řípa.“

Závěsy se znovu pohnuly a na stole se zableskl tenký okraj sklenky, v níž zůstal bílý povlak. Langer si to všiml a beze slova přikryl stůl plátnem.

Druhý den ráno dorazil na Raduitovo náměstí inspektor Viktor Růžek. Drožku nechal zastavit u vchodu, upravil si klobouk a kabát, z kterého stékaly poslední kapky deště. Vypadal unaveně, ale v jeho pohledu byla typická bdělost, kterou měli jeho kolegové za posedlost.

Uvítal ho Langer, uhlazený muž s přesně oholenou bradou. „Pane inspektore, děkujeme, že jste přišel tak rychle. Předseda sněmu si nepřeje, aby se z toho dělal skandál.“ Růžek jen přikývl. „Skandály mě nezajímají, pane tajemníku. Jen mrtví.“

Když vstoupil do kanceláře, první, co ucítil, byl ten zvláštní pach. Sladký, pronikavý, připomínající mandle. „Zajímavé,“ poznamenal tiše. „Kyanid. Nebo něco podobného.“

Prohlížel místnost pozorně, krok za krokem. Žádné stopy zápasu. Stůl upravený, papíry srovnané. V popelníku našel nedopalek cigarety s tmavým papírem a vůní orientálního tabáku. V kapse mrtvého nalezli klíček od zásuvky — ta byla prázdná.

Růžek si poznamenal do bloku: „Někdo byl příliš důkladný, nebo příliš jistý.“ A pak dodal pro sebe: „A to bývá nebezpečné.“

Podezřelých nebylo málo, ale tři jména vyčnívala.

Baron Alois von Wimmer — včera se s Kohnem pohádal před celým sálem. Kohn ho obvinil z korupce, z tajného uplácení členů výboru. Wimmer tvrdil, že po schůzi odešel domů, ale jeho drožkář vypověděl, že baron se nechal vysadit o dvě ulice dřív, prý „kvůli obchůzce“. Když Růžek slyšel tu výpověď, pokýval hlavou: „Obchůzka po desáté večer. Zajímavé.“

Arnošt Langer, zemský tajemník. Měl klíče od všech místností, a tedy i od Kohnovy kanceláře. Tvrdil, že zůstal pracovat do noci, ale jeho deník měl vytrženou stránku — právě s datem onoho večera. „Kdo vám ji vytrhl?“ zeptal se Růžek. „Nevím, pane inspektore,“ odpověděl Langer klidně. „Zřejmě jsem to udělal sám omylem.“ „Omylem se obvykle netrhají listy,“ poznamenal Růžek.

A nakonec Jan Vávra, stenograf sněmu. Mladý, bledý muž s neklidnýma očima, který obdivoval Kohnovu dceru Irmu, i když si to nikdy nedovolil říct nahlas. Byl poslední, kdo s Kohnem mluvil. Tvrdil, že mu jen nesl dokumenty. Na rukou měl však jemný zápach vína.

Poslední postavou byla služebná Anna Kroutilová, která tvrdila, že slyšela hádku a pak „hluk jako pád sklenky“. Když s ní Růžek mluvil, uhýbala pohledem. Něco tajila — ale co?

Inspektor Růžek si nechal přinést zbytek vína do laboratoře profesora Schramma na Technice. Starý chemik si nasadil brýle, nakapal tekutinu na lakmus a po chvíli pronesl: „Kyanid. Smrtelná dávka. A čerstvá. Někdo ji přidal do vína těsně před smrtí.“

„Láhev byla přinesena z kabinetu předsedy sněmu,“ informoval Růžka Langer. „A kdo ji nesl?“ „Poslíček z mé kanceláře. Ale on nic nevěděl.“ „To tvrdíte vy,“ poznamenal inspektor suše.

Téhož odpoledne se vydal do Wimmerovy vily na Špilberku. Dům byl honosný, ve vstupní hale stála socha Merkura a na stěnách visely litografie továren. Baron ho přijal s úsměvem. „Pane inspektore, přece nevěříte, že bych měl co do činění s tou nešťastnou událostí?“ „Věřím jen faktům,“ odvětil Růžek. „A fakta říkají, že jste měl s doktorem Kohnem spor.“ „Spor? Politický! Každý poslanec má spory. Kohn byl idealista, a idealisté končí buď v chudobinci, nebo v hrobě.“ Baron se zasmál, zapálil si doutník a podal jeden i Růžkovi. Doutník voněl — orientálně. Inspektor si ho převzal, ale nezapálil. „Máte zvláštní tabák, pane barone.“ „Z Cařihradu. Drahý, ale stojí za to.“ „Jistě,“ odpověděl Růžek klidně, „někdo by za něj možná i vraždil.“

Druhý den ráno Růžek vyslechl znovu Jana Vávru. Ten se třásl, když mluvil. „Já… já jsem mu nalil víno. On mi nabídl sklenku, ale já ji nechtěl. Při tom jsem trochu rozlil, a on se smál, že jsem nešika. Pak jsem odešel. Přísahám, že žil!“ „Proč jste měl v kapse klíček od jeho zásuvky?“ „Dal mi ho sám. Řekl, ať mu zamknu spis o elektrárně, že nechce, aby ho někdo četl.“ „A vy jste to udělal?“ „Ano. Ale druhý den… zásuvka byla prázdná!“

Růžek mlčky přikývl. Spis zmizel. Stejně jako stránka z Langerova deníku. A stejný večer byl Kohn mrtvý. Když vyšel ze sněmu, vítr zvedal na náměstí mokré listí a z věže kostela u Svatého Tomáše se ozýval zvon. Růžek se na okamžik zastavil a pohlédl na zamžené okno sněmu. „Ve dne se tu hlasuje o světle,“ zamumlal, „ale v noci tu vládne stín.“

Noc se snášela na Brno s těžkostí podzimního deště. Kapky bubnovaly o dlažbu Raduitova náměstí a pouliční lampy se ztrácely v mléčné mlze. V oknech Zemského sněmu, obvykle už potemnělých, zůstávalo několik světel — jakési poslední zbytky úředního ruchu, které odmítaly usnout. Inspektor Viktor Růžek stál u vstupních dveří, kabát mokrý od mrholení, a sledoval strážníka, jak zívá u vchodu.

„Noc je dlouhá, pane inspektore,“ poznamenal strážník.

„A pravda ještě delší,“ odpověděl Růžek a vstoupil do budovy.

Uvnitř panovalo ticho, které mělo zvláštní napětí — jako by v těchto zdech zůstávalo cosi nevyřčeného. Růžek si nechal přinést klíče od archivní místnosti, kde se měly ukládat stenografické záznamy a poslanecké spisy. Cítil, že tam vede stopa.

Místnost byla prostorná, s vysokým stropem a dřevěnými regály. Vzduch voněl po prachu a inkoustu. Na stole ležel otevřený sešit s nečitelným písmem. Růžek usedl a zapálil lampu. Plamen slabě osvítil okolí, vrhal dlouhé stíny po stěnách.

Jeho pozornost upoutala kovová schránka, napůl zasunutá pod stolem. Uvnitř našel spálené zbytky dopisů a několik kusů pečetního vosku. Když jeden z kusů přidržel blíže k světlu, rozeznal písmena „A. L.“ — Arnošt Langer.

„Zvláštní,“ zamumlal si pro sebe, „úředník, který si pálí vlastní pečetě.“

Vtom zaslechl kroky. Tlumené, váhavé, jakoby někdo kráčel po koberci na chodbě. Zhasl lampu a čekal. Kroky se přiblížily, klika se pohnula. Růžek rychle přistoupil ke dveřím a otevřel je prudce.

Ve světle chodby stál Langer, bledý, s rukou nataženou k zámku. „Pane inspektore! Já… nevěděl jsem, že jste tu,“ koktal. „Opravdu? V noci, mimo úřední hodiny, přicházíte do archivu bez doprovodu?“ „Potřeboval jsem zkontrolovat jisté spisy. Účetní uzávěrky.“ „A také dopisy, které jste právě pálil?“

Langer zrudl. Oči mu těkaly, jako by hledal únikovou cestu. „Nevím, o čem mluvíte.“ Růžek ho nechal stát a sáhl do ohniště, kde ještě doutnaly kusy papíru. Rozložil je na stůl. Jeden útržek byl stále čitelný:

„…nesmí to proniknout ven. Dohoda je uzavřena. Wimmer dostane, co slíbil…“

Slova visela ve vzduchu jako důkaz zrady.

„To je vaše písmo, pane Langeru,“ pronesl Růžek. „Není! To je… to je omyl!“

Ale v jeho hlase chyběla jistota.

Druhého dne ráno si Růžek nechal předvolat všechny podezřelé do kanceláře Zemského tajemníka. Okno bylo pootevřené, vzduch v místnosti těžký, plný napětí. Na stole ležela kopie Kohnova posledního projevu, zakrvácená sklenka a lahvička s vínem — nyní už bezpečně zapečetěná.

„Dámy a pánové,“ začal Růžek pomalu, „vražda dr. Kohna není dílem náhody. V této místnosti sedí někdo, kdo ho znal, kdo věděl, co chystá říci, a kdo měl důvod, aby to nezaznělo.“

Baron Wimmer si zapálil cigaretu a vyfoukl kouř s nepokrytou netrpělivostí. „Zase ta policie,“ poznamenal. „Kohn byl nemocný člověk, možná se mu udělalo nevolno.“

„Zajímavé,“ odpověděl Růžek, „protože víno, které pil, obsahovalo kyanid draselný. Ten se ovšem neprodává v lékárně jako prášek na spaní.“

Baron se zamračil. „To jsou silná obvinění.“ „Zatím jen fakta,“ poznamenal Růžek a vytáhl z kapsy nedopalek cigarety. „V popelníku nalezený kus s orientálním tabákem. Doutník, který jste mi nabídl včera, měl zcela stejný zápach. Zřejmě máte zvláštní zálibu ve východních vůních.“

Wimmer se usmál chladně. „Máte vynikající čich, inspektore. Ale věřte mi, že Kohnovi jsem nic nenabízel.“

Růžek ho nechal bez odpovědi a obrátil se k Langerovi. „Vy jste měl klíče od všech místností. Mohl jste vstoupit, kdykoliv jste chtěl.“ „Ano, ale byl jsem v archivu!“ „Kde jste pálil dopisy o dohodě s Wimmerem.“

Langer ztratil barvu. Vávra, stenograf, který seděl stranou, sevřel čepici v rukou. „Já nic nevím,“ ozval se tiše. „Jen jsem mu odnesl spisy. Pan doktor chtěl připravit projev, ale já… já jsem tu noc slyšel, jak se s někým hádá. Pak ránu, jako by spadla sklenka.“

„A víno?“ zeptal se Růžek. „Naléval jsem ho. Bylo v láhvi, kterou přinesl poslíček pana Langera.“

Všichni pohlédli k Langerovi. Ten si sedl, ruce se mu třásly. „Já jsem jen… já jsem jen plnil rozkaz,“ pronesl slabě.

„Čí rozkaz?“

Chvíli bylo ticho. Pak Langer zvedl oči: „Barona von Wimmera.“

Večer téhož dne Růžek opět vystoupal do Wimmerovy vily. Těsně nad městem se vznášela mlha, zvony z kostela sv. Tomáše tlumeně zněly. V oknech baronovy pracovny se odráželo světlo svíček.

Baron ho přijal s chladnou zdvořilostí. „Zase vy, inspektore? Copak vás přivádí?“ „Touha po pravdě, pane barone. Věřím, že jste měl důvod zbavit se dr. Kohna.“

Baron se zasmál. „Kdybych měl likvidovat každého poslance, který se mnou nesouhlasí, musel bych zaměstnat půl regimentů.“ „Jenže s Kohnem jste měl dohodu — a on ji odmítl podepsat.“

Baronův úsměv se vytratil. Růžek pokračoval: „Máte podnik, jehož budoucnost závisí na rozhodnutí sněmu. Váš spojenec Langer se postaral o dokumenty, vy o víno. Obyčejná směs — víno s mandlovým aroma, které zakrývá pach jedu. A když Kohn zemřel, měli jste oba klid.“

„Důkazy, inspektore,“ pronesl Wimmer ledově. „Důkazy.“ „Ty máte vy, pane barone. V sejfu za vaší knihovnou. Dopis od Langera, kde píše o vaší dohodě s vídeňským konsorciem. Stejný papír, stejné písmo. Viděl jsem jeho část v ohništi.“

Baron se otočil. Na okamžik bylo ticho. Pak udělal chybu — příliš dlouho váhal. Růžek už věděl, že trefil cíl.

„Jak jste…“ začal Wimmer, ale Růžek ho přerušil: „Můj úkol není soudit, ale odhalit. A vy jste se právě přiznal.“

Baron sáhl po sklenici, ruce se mu třásly. „Nevíte, co znamená politika, inspektore. Vy se brodíte po kolena v blátě lidských činů, ale nahoře, tam, kde se rozhoduje, je to horší. Tam se vraždí s úsměvem.“

„Možná,“ odpověděl Růžek, „ale i tam platí zákon.“

Baron von Wimmer byl téhož večera zatčen.

Když o několik dní později inspektor Růžek stál na židovském hřbitově, dešťové kapky stékaly po jeho klobouku. Pohřeb dr. Kohna byl tichý, skromný. Jen pár poslanců, jeho dcera Irma a několik studentů, kteří mu dříve pomáhali s charitativní nemocnicí.

Irma přistoupila k Růžkovi. „Děkuji, pane inspektore,“ řekla prostě. „Otec věřil, že pravda má větší sílu než majetek. Vy jste to dokázal.“

Růžek přikývl. „Pravda se dá umlčet, slečno, ale neumírá.“

Když se odvrátil od hrobu, zvedl vítr prameny mlhy nad městem. V dálce svítila okna Zemského sněmu.

Zastavil se, otevřel notýsek a napsal:

„Ve dne se tu hlasuje o světle, ale v noci tu vládne stín. A v tom stínu se rodí nejtemnější skutky.“

Pak zavřel notýsek, nasadil klobouk a vydal se zpět k Ferdinandově ulici, kde jeho lampa vepsaná do prachu okenní tabule čekala — stejně trpělivě jako město, které nikdy nespí.

Stíny ve Vlnařské

Rok 1901 nebyl pro Brno jen časem růstu, nýbrž erupcí surové, nespoutané síly. Industriální srdce Moravy bilo horečným, kovovým rytmem, a nebe nad městem bylo ustavičně zakaleno černavými, těžkými výpary z desítek komínů, které chrlily dým jako dravci své vítězné poselství. Kouř nebyl špínou; byl viditelným znakem moci a neúprosného osudu. Čím hustěji se dým snášel nad střechy, dusil ulice a vsakoval se do zdiva, tím jistěji se počítaly závratné, krvavé zisky. Největší slovo měl textilní průmysl, jenž vládl městu železnou rukou – rukou, která byla obtočena do nejjemnější vlny, která vydělávala i drtila životy.

V tomto dusivém světě páry a rachotu našel své místo inspektor Viktor Růžek. Nebyl to policista odkojený kasárenskou kázní, nýbrž muž pera a knih – absolvent právnické fakulty německé university v Brně, jenž se propadl do řad c. k. policie. Důvodem byla shoda fatálních okolností, kdy odhalil složitý podvod s pozemky, v němž druzí viděli pouze nesrozumitelná čísla. Jeho analytická mysl proplétala nitě souvislostí s přesností tkalcovského stavu, a proto byl přetažen od suchých paragrafů ke křiklavému zločinu. Zvykl si. Jeho pracovna na Ferdinandově ulici voněla starým dřevem, štiplavým, zatuchlým tabákem a cynismem muže, který příliš často nahlédl pod lesklý lak lidských tváří a spatřil tam pouze dravou prázdnotu.

Jednoho sychravého podzimního dne, kdy mlha prosakovala i skrze zavřená okna, se v jeho kanceláři objevil Theodor Löw-Beer, továrník z Černopolní. Jeho elegantní, avšak praktický oblek vypadal, jako by byl narušen neviditelnou silou. Tvář továrníka nesla stín starosti, která nebyla jen finanční, ale téměř existenční.

„Inspektore,“ pronesl Löw-Beer bez obalu, usedaje s rachotem, jako by sám byl těžkým strojem, „nejde o krev, nýbrž o přízi. O něco horšího. O zradu důvěry.“

„O přízi?“ Růžek pozdvihl obočí, zapálil doutník a sledoval stoupající lhostejný kouř, který se mísil s mlhou za oknem.

„Ano. Zprvu se zdálo, že jde o omyl v počtech, ale to by bylo milosrdné. Za poslední čtvrtletí zmizelo několik set kilogramů nejjemnější vlny – vlny, která je dražší než zlato a má hodnotu celého jmění. Náhrady rostou do závratných částek, které ohrožují celou naši bilanci. Nevěřím na nedbalost. Jde o promyšlenou, chladnokrevnou krádež,“ Löw-Beerovy oči se leskly hněvem.

Pro továrníka to byla vražda – vražda zisku, která jej děsila víc než skutečná krev. Růžek, ač zklamán absencí většího dramatu v podobě dýky či jedu, přijal případ. Věděl, že v Brně je peněz a příze vždy víc než citu.

Továrna, do níž se následujícího dne vypravil, byla skutečným chrámem průmyslu, postaveným na únavě a potu. Obrovské haly otřásal ohlušující, hypnotický rytmus tkalcovských stavů, které se zdály být živější než lidé u nich. Vzduch byl hustý, prosycen prachem a vlákny, které se lepily na kůži, pálily v krku a dusily myšlenky. Dělníci – unavení, tvrdí lidé, kteří se zdáli být prodloužením strojů – hleděli na inspektora s ostrou, nepřátelskou nedůvěrou. Všichni tvrdili, že neviděli nic a neslyšeli ničeho. Zákon byl pro ně nepřítelem, stejně jako majitelé.

Až starý předák František, šedovlasý muž s očima zakalenýma kouřem i tíživým životem, si ho odvedl stranou, do hluššího koutu, kde rachot strojů tolik netísnil hrdlo.

„Pane inspektore,“ zašeptal, jeho hlas zněl jako šelest suché vlny. „Všiml jsem si poslíčka Václava. Ještě nedávno neměl ani na boty. Teď se v hospodě vytahuje kapesními hodinkami a platí nejlepší pálenku. Mně to nezdá. Má příliš snadné peníze na to, abychom mu věřili.“

Růžek si mladíka předvolal. Václav, hubený, s nervózním pohledem, tvrdil, že k bohatství přišel výhrou v kartách. Zapíral všechno s příliš velkým zápalem. Růžek mu nevěřil; jeho instinkt, vypěstovaný na právnických textech, jej varoval před přehnanou obhajobou.

Následující noci strávil inspektor nad hromadami zažloutlých účtů, výdejek a dodacích listů ve své kanceláři. Ztráty nebyly náhodné – vždy se týkaly nejjemnější příze, a to s železnou pravidelností po víkendové přestávce. Vzor byl jasný a nelítostný jako dobře propočítaná past.

V neděli večer se Růžek znovu vrátil do továrny. Haly bez strojů působily přízračně a kolosálně; v jejich náhlém tichu znělo jeho vlastní srdce jako osamělý buben. Ve skladu bylo vše zamčeno – až na jedno okno vzadu. Z vnějšku bylo sice snadno dostupné, uvnitř však zastavěné těžkými bednami. Byl to dokonalý klam pro kontrolory. Růžek jednu z beden, která byla na kolečkách, odsunul a nalezl za ní skulinu a na podlaze cihlové úlomky, sloužící jako primitivní schůdky.

„Zloděj není cizinec,“ zamumlal. „Zná továrnu lépe než vlastní kapsu. Měl čas a věděl přesně, kde hledat a kudy uniknout.“

V pondělí připravil past. Ukryl se nedaleko okna, splýval s temným zdivo. Tma byla hustá a chladná. Když padla na město, objevila se postava. Hbitě odsunula bednu, vklouzla dovnitř, a po chvíli se znovu vynořila s těžkým pytlem na zádech.

Nebyl to Václav. Silueta byla mohutnější, s ramenama ohnutýma pod tíhou nejen vlny, ale i výčitky. A když se zloděj obrátil, měsíc na okamžik prorazil clonu kouře a osvítil jeho tvář.

Byl to předák František.

„Dobrý večer, mistře,“ ozval se Růžek z temnoty, jeho hlas byl chladný jako ocel. „Zdá se, že pondělky jsou pro vás vždy nejnamáhavější.“

František strnul, pytel mu spadl k nohám s tichým, osudovým šepotem vlny. „Jak jste… odhalil…“

„Příliš jste tlačil na Václava. Příliš nápadně. Hodinky jste mu dal vy, aby vypadal vinně a odvedl na sebe pozornost. Ale kdo se v pondělí vždy potácel únavou, to jste byl vy. Únava z krádeže je jiná než únava z práce. Stačilo sledovat stopy, které jste zanechal – nejen na podlaze, ale i ve svém chování.“

Starý muž sklopil hlavu. Byl zlomen. „Ano… Je to tak. Prodával jsem vlnu továrně Kottas na Starém Brně. Potřeboval jsem peníze. Žena je nemocná… léky, které si za mzdu nemůžeme dovolit…“

„Mnozí mají nemocné,“ řekl Růžek chladně, nasazujíce pouta. Zvuk kovu byl ostrý. „Jen málokdo však sahá k zradě důvěry a vrhá stín na nevinného.“

Cestou zpět stál inspektor chvíli na mostě přes Svratku. V řece se třpytily odlesky elektrických lamp, jež město tak hrdě vystavovalo jako znak moderní doby. Vzduch byl chladný a hořký, plný kouře i pachuti zklamání.

Nebyl to zločin hodný románů, nýbrž obyčejná, smutná krádež zlomeného, zoufalého člověka. A přesto – i ona vrhala stín na celé industriální Brno, kde se nepřiměřené bohatství i nelidská bída tísnily příliš blízko u sebe.

Růžek se obrátil k Ferdinandově ulici. Věděl, že zločin má mnoho tváří – a ta nejběžnější bývá nejtrpčí. V Brně, pod vrstvou kouře, vždy najde něco, co je shnilé.

Modrá laguna v ohrožení

Brno, říjen 1901

Podzimní mlha, hustá a žlutavá jako stará vinná sedlina, dusila ulice města a kroutila se v záhybech dláždění. Z věže kostela sv. Jakuba odbíjela desátá, ale údery zvonů se v mlze ztrácely, jako by je pohlcovalo cosi nehmotného. Brno, „moravský Manchester“, bylo na přelomu století městem továren, textilu a kouře – a zároveň městem, které se chtělo měřit s Vídní. Již čtyři roky tu fungovala elektrárna na Cejlu a mnozí byli pyšní, že právě elektrické světlo pozvedá Brno na úroveň velkoměst. Avšak v tuto noc se zdálo, že i to slavné světlo je spíše spolčenec mlhy než její protivník.

Drožky se objevovaly a mizely jako přízraky, jejich kola skřípala o mokré kameny, kroky chodců se rozléhaly dutě a osaměle. Město působilo, jako by se nadechovalo před bouří.

Jen na Dlouhé ulici, v jednom z nových secesních domů s barevnými vitrážemi a kovovými ornamenty, panoval jiný svět. Tam se ozýval smích, cinkot sklenek a tlumené akordy Chopinova nokturna. Salón paní Adély von Bergmann byl vyzdoben podle nejnovější módy vídeňské moderny a zalit ostrým bílým světlem elektrických lustrů. Sama paní domu se pyšnila tím, že v jejím domě „nesmrdí plyn“ jako ještě v leckterých starších vilách.

Adéla von Bergmann byla vdova po továrníkovi, jehož jmění jí zajistilo nejen pohodlí, ale i možnost budovat pověst jedné z nejvýraznějších dam brněnské společnosti. Její šperkovnice byla proslulá široko daleko – a o jejích posledních přírůstcích se špitalo dokonce i v pražských salónech. Dnes večer představovala svůj nový klenot: safír neobyčejné velikosti a průzračné modři, zasazený do diamantového věnce. Sama mu dala jméno – „Modrá laguna“.

Hosty tvořila smetánka brněnské společnosti: továrníci v přísně střižených fracích, jejich manželky s účesy podle poslední pařížské módy, umělci doufající v mecenášskou přízeň, důstojníci v gala uniformách i několik aristokratů, kteří si do Brna odskočili z vídeňských paláců. A samozřejmě i lidé, jejichž pozvání se zdálo podezřelé – lidé jako Karel von Reichenstein.

Inspektor Viktor Růžek se v takovém prostředí cítil jako cizí těleso. Nebyl tu pro zábavu – paní von Bergmann ho pozvala diskrétně, jako skrytou pojistku. Vysoký muž s pronikavým pohledem, v šedém obleku, který neměl ani stopu po vídeňském krejčím, se držel stranou, opřený o krbovou římsu. Ve sklenici, kterou držel, se třpytilo šampaňské, jež chutnalo kyseleji než povinný úsměv hostitelky.

„Připadáte si tu jako lev na hostině, inspektore?“ ozval se sametový hlas. Vedle Růžka stál Karel von Reichenstein, obchodník se starožitnostmi, známý svou schopností opatřit komukoli cokoli – za odpovídající cenu. Jeho knír se kroutil do dvou ďábelských špiček a oči mu zářily pobavením.

„Spíše jako starý pes,“ odvětil Růžek, „který čeká, až někdo sáhne po cizí kosti.“ „A vy, pane Reichenstein? Čekáte také?“

Obchodník se pousmál a kývl k vitríně, kde na sametu zářil safír. „Někdy je krása tak výjimečná, že stojí za…“

Nedokončil. V tu chvíli se stalo cosi nevysvětlitelného.

Elektrické lustry pohasly, zablikaly – a uhasly docela. Salón se propadl do tmy. Byl to okamžik, který působil nadpřirozeně – vždyť elektřina byla v očích mnohých hostů téměř zázrak, spolehlivější než plyn, jistější než svíce. A přesto…

Nastalo hrobové ticho, v němž zazněl jediný výkřik, pak zvuk skla a trhnutí koberce.

A stejně náhle, jako světla pohasla, znovu zazářila. Všichni hosté stáli jako sochy. Jen paní von Bergmann s výkřikem padla k vitríně. Byla prázdná.

„Safír!“ vykřikla. „Je pryč!“

Oči všech se stočily k inspektoru Růžkovi, který už stál u vitríny. Nezkoumal prázdný polštářek, ale podlahu kolem. A viděl, že tam není ani jediný střep.

„Nikdo se nehne!“ jeho hlas se zařízl do ticha jako nůž. „Zloděj je stále mezi námi.“

Vtom zahlédl cosi u nohou továrníka Jahody. Malý, zlatý knoflík ve tvaru stylizované včely. Precizní zlatnické dílo.

„Patří to někomu?“ zeptal se, zvedaje jej kapesníkem.

Hosté mlčeli, než se ozvala hraběnka Czerninová. „To je knoflík od vašeho smokingu, Karle,“ ukázala na von Reichensteina.

Obchodník skutečně postrádal jeden knoflík u manžety. Pobaveně pokrčil rameny. „Musel se uvolnit. Děkuji, inspektore.“ Natáhl ruku, aby si jej vzal.

„Všechno má svůj čas,“ odmítl ho Růžek. „Byl jste příliš blízko vitríně, když světla zhasla.“

Napětí stoupalo. Policisté, kteří se mezitím vmísili mezi hosty, začali prohledávat všechny přítomné. Nic nenašli. Safír zmizel jako dým.

Růžek znovu prohlédl vitrínu. Zámek byl přeříznut tenkým nožem, dokonale a tiše. Pod stolem našel malý otvor, a v něm ukrytý svitek hedvábného papíru se třemi střepy skla. Zvedl hlavu – a jeho oči spočinuly na mladém asistentovi Jana, bledém a zpoceném. Držel si ruku, na prstu měl čerstvou řeznou ránu.

„Ukažte mi ruce,“ vyzval ho Růžek.

Mladík zbledl ještě víc. Pokusil se skrýt pravici za zády, ale inspektor mu ji vytáhl. Rána mluvila za vše.

Safír se nakonec našel ve spodku těžkého secesního svícnu. Jan se třásl, koktal, zatímco paní von Bergmann plakala vztekem i hrůzou.

A vtom se ozval Reichenstein. „Nebyl sám. Přinutil jsem ho. Chtěl jsem poškodit vaši pověst, paní. Donutil jsem ho k činu. Je to slaboch, oběť mého nátlaku.“

Hosté zalapali po dechu. Bylo to velkolepé přiznání. Reichenstein se stavěl do role viníka – a přitom si zachovával obraz muže, který statečně bere vinu na sebe.

Jen Růžek se nenechal obměkčit. Zvedl knoflík ve tvaru včely. „Tohle není utržený knoflík. Je odříznut. Stejným nožem, kterým byl přeříznut zámek. Čistý řez, žádné nitě. Zanechal jste jej záměrně, aby vypadal jako stopa. A hedvábný papír, v němž byly střepy, je parfémován vaší drahou vůní. Jan by si na takový luxus netroufl. Dal jste mu ho vy – a spolehli jste se, že zmizí. Ale zmizel špatně.“

Reichenstein zbledl. Jeho tvář, vždy sebejistá, se sesypala. Neměl už co říct.

O několik minut později policisté odváděli dva muže: zlomeného mladíka a elegantního obchodníka, jehož pýcha se změnila v masku nenávisti.

Inspektor Růžek předal paní von Bergmann safír. A zatímco venku mlha pomalu řídla a nad Brnem se rodil nový den, věděl, že další partie je dohrána.

Kulhavý z Cejlu

Brno, listopad 1901

Mlhou a kouřem z továren přidušený Cejl se dusil těžkým podzimem. K večeru tu pach kouře a vařených brambor splýval s pachem pálenky a špíny, ulice byly plné dětí s bosýma nohama a šátky přes uši.

Nad střechami cihlových domů se klenula šedivá obloha, z níž se snášel drobný déšť, který vsákl do bláta na dlažbě. V takových kulisách se zločin rodil tiše a nenápadně, jako houba ve vlhku.

Marie Koudelová byla z těch, o kterých se na stanici mluvilo jen s opovržením. Mladá špína z Cejlu, holka co „dělala štatl“, prodávala svou bídu, aby měla co donést domů pro svého osmiletého bratra. V jedné z vlhkých světnic udržovala malý ohýnek, trochu polívky a naději, že se jednou vymaní. Ale té noci se jí stalo něco, co otřáslo i těmi, kdo byli zvyklí, že život na Cejlu bývá krutý.

Zastavil ji muž, sotva o ni zavadil pohledem, a pak už měla u krku nůž. „Geld, schnell!“ zavrčel. Vydala mu skromný výdělek, pár korun v kapesní kabelce, a zůstala stát otřesená. Jediné, co si zapamatovala, bylo, že kulhal na levou nohu.

Inspektor Viktor Růžek byl k případu povolán až ráno. Známé ksichty strážníků brněnské c. k. policie se tvářily, že podobná záležitost je sotva hodna jejich pozornosti. „Ach, nur eine Dirne vom Cejl,“ utrousil jeden. Ale Růžek měl jiný pohled – každý zločin byl stínem, který dopadal na celé město. A město, které rostlo v síle továren a bohatství bank, si nemohlo dovolit, aby se z těchto stínů stala pravidelná tma.

„Kulhal, říkáte?“ ptal se Marie, když seděla v jeho kanceláři v budově ředitelství na Ferdinandově třídě. Tvář měla bledou a ruce se jí třásly. „Jo, pane inspektore. Na levou nohu. Šoural se, ale fest rychle.“

To bylo příliš neurčité. Na Cejlu by se našly desítky takových. Přesto mu okamžitě vytanuli na mysli tři: Křivák, pověstný lapka, jemuž tkalcovský stroj kdysi rozdrtil nohu. Mistr Hollmann, bývalý tovární předák, jenž po propuštění živořil a od stávky měl nohu trvale zraněnou. A Antonín „Toník“ Zámečník, zchudlý dělník, jehož tělo neslo jizvy po výbuchu kotle, včetně zmrzačeného chodidla.

Růžek začal u hospody U Tří kohoutů. Místo bylo plné dýmu a hlasitého smíchu, v rohu visel obraz svatého Floriána, pokrytý sazemi. A u jednoho stolu seděl Křivák, černý kabát, cynický úšklebek.

„Slyšel jsem, že někdo včera večer kulhal u Křenové,“ poznamenal Růžek, když si přisedl. „A kdy já nekulhám?“ odsekl muž, hlasem rozbitým chlastem, a položil na stůl svou sklenku pálenky. Tvrdil, že byl v hospodě celou noc. Hostinský to potvrdil – prý seděl u karet do půlnoci. Ale jeden opilý štamgast zabručel: „Kecy, šohaj. Kolem desáté tu nebyl. Zdrhnul a pak se vrátil, jakoby nic.“

Růžek se zadíval na jeho boty – byly suché a čisté. V noci přitom lilo a bláto se lepilo na každý krok. „Komisch,“ pomyslel si.

Druhý byl Hollmann. Bývalý mistr bydlel v temném domku na Francouzské, kde okna byla zalepená papírem, aby dovnitř nešla zima. Otevřel v kabátě, jehož límec byl ošoupaný až na látku. Tvrdil, že se včera hádal s lichvářem Grünwaldem o odklad splátek. Grünwald setkání potvrdil, ale dodal: „Am Nachmittag, nicht am Abend.“

Na Hollmannově botě inspektor zahlédl kousek bláta, podobného tomu z parčíku u Křenové. A navíc – jeho boty byly zvláštní. Pravá byla větší než levá, jakoby spravené u dvou různých ševců.

Třetí zastávka vedla do nejubožejšího bytu, kde na slámě ležela Toníkova nemocná matka. Toník sám byl kost a kůže, jeho krok byl těžký, zpomalený. Přísahal, že celou noc nespustil matku z očí. Ona to dosvědčila, i když její hlas byl sotva slyšitelný. Na stole však ležel nůž s čerstvě očištěnou čepelí. „Řezal jsem chleba,“ vysvětloval Toník, ale čepel byla příliš široká a ostrá. Sousedky šeptaly, že ho večer zahlédly venku. Jedna tvrdila, že jo, druhá, že to byl někdo jiný. „Tož kdo ví,“ dodala třetí. Růžek si poznamenal obojí – svědci z Cejlu si pamatovali to, co se jim hodilo.

Když inspektor ukázal Marii Toníka, rozplakala se: „Jo, mohl to bejt on… hlas byl podobnej. Ale né, ten chlap byl vyšší.“ Nejistota znovu zahalila stopy do mlhy.

Rozhodl se vrátit na místo činu. V bahně u parčíku skutečně našel stopy bot. Jedna větší, druhá menší – jako by jejich majitel kulhal a boty měl nesourodé. Vedle otisku zůstal malý kousek vosku. „Was ist das?“ zamumlal Růžek a uložil jej do kapesníku.

Další den obešel podezřelé znovu. Křivákovy boty neseděly – měl obě stejně velké. Toník sotva chodil, jeho podrážky byly nepravidelné, ale neodpovídaly otisku.

Hollmannovy boty však odpovídaly přesně – levá menší, pravá větší, sjeté paty a navíc stopy vosku, jako by chodil po svíčce. Když ho Růžek konfrontoval, muž se zhroutil. „Bylo to zoufalství,“ přiznal. „Schulden, Hunger… chtěl jsem jen pár korun. Nechtěl jsem jí ublížit, jen přežít.“

Večer ho odváděli strážníci přes dvůr policejního ředitelství. Marie stála ve dveřích, bratra přitisknutého k sobě. „Dík, pane inspektore,“ řekla prostě, bez patosu, jen s úlevou.

Růžek si zapálil doutník a mlčky sledoval mlhu nad městem. Nebyl to případ, který by mu přinesl slávu. Ale byl to obraz Brna, kde se bída a zoufalství měnily v krádeže a nože. Věděl, že další stíny na Cejlu přijdou dříve, než se rozptýlí kouř z komínů.

Záhada zamčených dveří

Byl sychravý březen roku 1902. Brněnské ulice se topily v blátě, neboť sníh slezl jen před několika dny a nebe se stále mračilo nízkou oblačností. Inspektor Viktor Růžek právě dokončoval rutinní záležitost na policejním ředitelství, když jej dohonil posel z nemocnice u Milosrdných bratří na Vídeňské ulici.

„Pane inspektore,“ zadrhával se udýchaný mládenec v bílé halence, „přijďte, prosím, co nejdříve. V špitále se stalo cosi nepochopitelného. Jeden z pacientů… zmizel. A spolu s ním i značná suma peněz, kterou měl uloženou u lůžka.“

Růžek nedůvěřivě pozvedl obočí. Pacient mizící ze špitálu nebyl sám o sobě nevídaný jev, ale peníze? V nemocnici se obvykle spíše tratily životy než jmění. Přesto se oblékl, uhasil doutník a nechal si zavolat drožku.

Nemocnice u Milosrdných bratří byla tehdy váženou institucí, vedenou bratry řádu, kteří dbali o chudé a nemocné. Šedivé zdi klášterní stavby působily v mlhavém odpoledni ponuře. Na vrátnici už na něj čekal bratr Ambrož, starý řeholník s klíči, které cinkaly jako řetízky. Vedl inspektora chodbami vonícími směsí dezinfekce, starého dřeva a svíček, až k pokoji číslo 17.

Tam Růžka přivítal otec Albrecht, vrchní představený, spolu s hlavním lékařem doktorem Seidlem.

„Zmizelý pacient,“ vysvětloval doktor, „je jistý pan Johan Konečný, bývalý účetní v jedné z bank. Vážně nemocen, ležel na lůžku už třetí měsíc. Včera večer prý odpočíval, ráno však našli jeho postel prázdnou. Oknem nevyšel, dveře byly zamčené a klíč u sestry. Ale především… u lůžka zmizela železná pokladnička s více než třemi tisíci zlatými. Tvrdil, že to jsou celoživotní úspory.“

„Zvláštní, že si je nechal v nemocnici,“ zamumlal Růžek, „ale dejme tomu. Kdo měl k pokoji přístup?“

„Pouze ošetřující sestra Magdaléna, bratr Felicián a občas doktor Horák, mladý sekundář,“ vyjmenoval otec Albrecht.

Růžek přikývl a požádal, aby jej zavedli přímo na místo. Odemkli mu dveře a on vstoupil do skromného pokoje, kam pronikal jen mdlý svit petrolejky. Postel s promáčklou matrací, stolek s rozlouskaným růžencem, skříň, truhlice u nohou. Všechno působilo nenápadně, až příliš nenápadně.

Inspektor se nejprve sklonil k zámku dveří. Prohlédl jej pod lupou, kterou nosil v kapse. Žádné známky násilí, klíč skutečně zůstal uvnitř. Vyloučil tedy hrubé vloupání. Otočil se k okenici – ta byla pevně zavřená, zástrčka zastrčená zevnitř. Přesto se naklonil, prsty přejel po rámu, hledal škrábance nebo uvolněné spáry. Nic.

Pak zamířil ke skříni. Otevřel ji a dlouze se zadíval na zadní stěnu.

Poklepal kloubem – dutý zvuk. Posvítil si lucernou. Dřevo však bylo staré a popraskané, ne ukrývající žádný tajný vchod, jak doufal. Přesto otevřel zásuvky a vyndal vybledlé košile i kalhoty pacienta, jako by chtěl vyprovokovat samu skříň k přiznání. Ale stěna zůstala nehybná a mlčela.

Růžek si klekl k truhlici. Zámek byl pečlivě vypáčen – nikoli neobratně, ale s dovedností někoho, kdo to dělal poprvé. Vedle truhlice si všiml drobných kovových pilin. Sehnul se blíž a sebral je kapesníkem. Vypadaly jako úlomek z jemného nástroje.

Ještě jednou obešel pokoj, rukou přejel po omítce, dokonce zatlačil na podlahová prkna, zda nejsou volná. U stěny, těsně za postelí, nalezl podivně hlubokou rýhu – jako by tam kdosi nedávno posunoval těžký kus nábytku. Ale co a proč?

Teprve poté se inspektor otočil ke shromážděným. V jeho očích se zračila zvědavost i podezření. Pokoji věnoval čas a mlčení, a teď už nadešel okamžik, kdy mlčení budou muset prolomit i ti, kdo zde stáli.

Růžek začal vyslýchat. Sestra Magdaléna, bledá, tichá, s černým šátkem přes vlasy, tvrdila, že pacienta naposledy viděla večer před večerní modlitbou. Usnul, zdál se klidný. „Ráno byla postel prázdná. Okno zavřené, dveře zamčené. Klíč jsem měla celou noc u sebe.“

Bratr Felicián, mohutný muž s kulhavou nohou, vypověděl, že v noci slyšel kroky na chodbě, ale myslel, že je to hlídkující novic. „Když jsem vstal, chodba byla prázdná. Přísahám, že jsem nikoho neviděl.“

A doktor Horák, mladík s tváří až příliš uhlazenou, se dušoval, že pacienta naposledy kontroloval kolem desáté hodiny. „Byl zesláblý, ale při vědomí. Určitě nemohl vstát sám, natož odejít.“

Růžek se otočil k otci Albrechtovi. „Potřebuji znát celý personál, který se pohyboval v této části křídla. Kdo v ních měl službu nebo k nim jen blízce přistupoval?“

Otec Albrecht chvíli přemýšlel. „Mimo ošetřujícího personálu to byl jedině sluha Bedřich, který roznáší ložní prádlo a jednou denně uklízí truhlice v pokojích. A pak novic Ezechiel, který včera odpoledne měnil lampy na chodbě.“

Růžek si nechal zavolat sluhu Bedřicha. Byl to ramenatý muž s hrubýma rukama, který působil spíše jako zedník než jako sluha. Bedřich potvrdil, že u pana Konečného byl včera odpoledne, aby vyprázdnil prádlo a vyleštil truhlici. „Pokladnička tam byla, Herr Inspektor. Těžká, to vím. Cítil jsem ji. Pacient mi vždycky přikázal, ať s ní moc netřesu.“ Růžek zkoumal Bedřichovy holínky. Byly pokryty čerstvou vrstvou brněnského bláta z Vídeňské ulice.

Růžek uvažoval. Pokud by peníze ukradl, musel by s pokladničkou odejít oknem a poté se s ní ztratit. Však bláto na jeho botách bylo z venku. Ale proč by utíkal ven a hned ráno se vracel zpět do služby s ukradeným předmětem? Bylo by to příliš neopatrné.

Růžek si Bedřicha zapsal, ale rychle ho vyloučil; jeho síla se nehodila k jemnému vypáčení truhlice a jeho přítomnost by byla příliš riskantní pro takový čin.

Růžek prošel nemocniční chodby. Tlumené světlo lamp svítilo na bílé zdi, páchlo to karbolem a nemocí. Zámek dveří, který prý měl být celou noc uzamčený, nevykazoval žádné stopy násilí. Na okenním parapetu se však našel nepatrný otisk bláta – jako od boty.

Nyní se Růžek ponořil do hlubší úvahy: Klíč u sestry, ale stopy bláta u okna. To jsou dva protichůdné světy. Buď zloděj odemkl dveře duplikátem a pak se snažil falešně naznačit útěk oknem, anebo odešel skutečně oknem, a sestra lže o klíči. To by ale znamenalo, že by se musel dovnitř dostat zvenčí, což by bylo velice nápadné.

Inspektor se rozhodl prověřit zvědavce, kteří se motali kolem pokoje. Z ošetřujících sester zjistil, že v poslední době se často v okolí pokoje číslo 17 objevoval starý pan Kučera, který byl před měsícem propuštěn. Kučera se prý vracel pod záminkou návštěv jiných pacientů, ale vždy se zdržel na chodbě u Konečného pokoje. „Ptal se na něj a zajímal se, jak dlouho tu bude ještě ležet,“ špitla sestra Aneta.

Růžek si nechal Kučeru předvolat. Kučera, malý šedivý muž s podivně nervózními prsty, přiznal, že se zajímal, protože Konečného znal z dřívějších let v bance. „Věděl jsem, že je bohatý a nevěděl jsem, proč si své jmění nechává u lůžka. Přemýšlel jsem, jestli mu ho neukrást, ale nemám na to nervy. Včera večer jsem byl celou dobu doma, u své dcery, ta to dosvědčí.“ Růžek jeho dceru nechal prověřit. Výpověď se potvrdila. Pan Kučera sice měl motiv , ale chyběla mu na to odvaha a alibi měl pevné. Tak jej růžek bleskurychle ze seznamu podezřelých vyškrtl. Zloděj musel být někdo s trvalým a nenápadným přístupem.

„Tedy přece jen okno,“ uvažoval nahlas inspektor, „ale jak by jím prošel ochrnutý pacient?“

Po několika hodinách pátrání se ukázalo, že nikdo pacienta Konečného od včerejšího večera neviděl. Byla tu jen prázdná postel a stopy, které k sobě nepasovaly.

Růžek se vrátil k výslechům. Sestra Magdaléna se chvěla a opakovala, že celou noc hlídala klíč. Bratr Felicián se potil a zapíral, že by slyšel cokoli podezřelého. A doktor Horák byl příliš suverénní – což bylo Růžkovi podezřelé samo o sobě.

„Někdo musel dveře odemknout,“ řekl si inspektor. „A pak je opět zamknout, aby ráno působily nedotčeně. Sestra je tichá, ale je to řádová sestra a nejevila znaky lži. Felicián je nervózní, ale spíše kvůli pokladničce samotné. Horák je však příliš klidný a má přístup ke klíčům od všech zámků.“

V noci se Růžek vrátil do špitálu a ukryl se v chodbě poblíž pokoje. Čekal. Hodiny odbíjely půlnoc, pak jednu… A pak to uslyšel. Tiché našlapování. Ze dveří vyšel bratr Felicián. V rukou nesl malý svazek klíčů.

Růžek jej sledoval až do sklepení, kde Felicián opatrně odsunul dřevěnou desku. Tam, v úkrytu mezi sudy, ležela železná pokladnička. Otevřená – a prázdná.

„Tak přece,“ zazněl za Feliciánem chladný hlas inspektora. „Ale vysvětlete mi, proč jste nechal truhlu prázdnou. Kam zmizely peníze?“

Bratr se zhroutil. „Já… já je nikdy nevzal! Našel jsem ji už otevřenou. Přiznávám, že jsem chtěl část ukrýt, měl jsem dluhy z mládí. Ale když jsem ji sem nesl, byla už vybraná! Teprve tehdy jsem si všiml, že vypáčení bylo provedeno... odborně. Nikoli mnou. Vzal jsem ji, abych ji ukryl. Měl jsem jen duplikát klíče od pokoje, který měl mít jen otec Albrecht.“

Růžek si uvědomil, že klíč od dveří sice měla sestra, ale klíče od všech zámků v budově – včetně pokojů – byly u doktora Horáka, který se občas zamykal, aby měl „klid na práci“. Vypáčení truhly bylo zjevně Horákovo divadlo.

Druhého dne ráno konfrontoval mladého lékaře. Ten nejprve zapíral, ale pak se mu v kapse našel složený směnečný list – na tři tisíce zlatých. Horák je použil k úhradě vlastních dluhů u kartářského stolu.

„Pacient Konečný?“ zeptal se inspektor.

Horák zbledl. „Zemřel už v noci. Věděl jsem, že dlouho nevydrží. A když jsem zjistil, že má u lůžka tolik peněz, nechal jsem tělo odnést do márnice dříve, než se to zapsalo. Ráno se pak zdálo, že prostě zmizel. Bláto na parapetu... to jsem tam otiskl omylem, když jsem se pokusil oknem vyvětrat, zatímco jsem... jednal s tělem. Ale dveře byly celou dobu zamčené mou klíčovou sadou.“

V kapse jeho lékařského pláště se našel malý ocelový klíček od pokladničky.

Růžek mlčky pohlédl na doktora, pak na otce Albrechta, který si dělal znamení kříže. „Pane doktore,“ pronesl inspektor, „i v špitále se najdou horší nemoci než ty tělesné. Vaše svědomí je jednou z nich.“

A tak byl případ uzavřen. V tichých chodbách špitálu u Milosrdných bratří se ozývaly modlitby za mrtvého pacienta – a také šepoty o tom, jak i tam, kde má vládnout milosrdenství, může bujet chamtivost a hřích.

Tajemství truhlářské dílny

Zima roku 1902 si v Brně vybrala svou nejtvrdší daň. Mrazivý vzduch, který se plížil vlhkými uličkami a stoupal od říčky Ponávky, se usadil v kamenných zdech Káznice na Cejlu. Ta masivní, ponurá budova, pamatující ještě časy Josefa II., stála jako temný monument chudinské čtvrti – symbol neúprosné spravedlnosti Markrabství moravského. Za jejími zdmi panoval chladnější, organizovanější druh utrpení.

Inspektor Viktor Růžek nerad vstával tak časně, a už vůbec ne proto, aby musel cestovat na Cejl. Trestnice byla nepříjemné místo, plné zápachu, stínů a lidské beznaděje. Přesto tam dnes musel – zločin, na který byl přivolán, nebyl obyčejný. Kolem páté ráno, ještě před nástupem vězňů, byl v truhlářské dílně nalezen mrtvý vězeň.

Růžek dorazil ve služebním voze, který se s námahou probojovával po zledovatělých, blátem a sněhem pokrytých kočičích hlavách. Jakmile vstoupil do káznice, obklopila ho směs pachů: potu, dezinfekce, vlhkého kamene a silné, sladké vůně dřeva a laku z dílen. Ten poslední pach, který měl obvykle uklidňující účinek, se mu tentokrát zdál podezřele těžký.

V kanceláři ho čekal vrchní strážmistr Riedl – muž s krátce střiženým knírem, autoritativní a pedantický, v uniformě bez jediné chyby. „Inspektore,“ začal bez pozdravu, „máme tu nehodu. Vězeň Doležal, zloděj a falšovatel, byl nalezen mrtvý. Zřejmě se pokusil pracovat v noci bez dozoru – proti předpisům, samozřejmě. Pravděpodobně mu spadl trám a srazil ho k zemi. Strážný Hájek si ničeho nevšiml, ale to už řešíme interně.“

Riedl hovořil s jistotou člověka, který už má verdikt připravený. Růžek jen přikývl a jeho bystré oči přejely po Riedlově uniformě. Na rukávu si všiml drobných, téměř neviditelných skvrn, které vypadaly jako zaschlý lak nebo lepidlo. „Rád bych viděl místo činu, strážmistře,“ pronesl chladně. „A nehodu posoudím sám. Od toho mě platí.“

Přešli přes zmrzlý kázeňský dvůr do truhlářské dílny – velké, chladné místnosti s vysokými okny, jimiž pronikalo první šedé světlo. Vzduch byl těžký od dřevěného prachu. Všude se povalovalo řezivo, nástroje a rozpracovaný nábytek určený pro brněnské úřady.

U jednoho pracovního stolu seděl mrtvý vězeň Klement Doležal. Hlavu měl skloněnou, tělo ztuhlé, pod ním se vsakovala do pilin temná kaluž krve. Růžek se sklonil nad tělem. Na zádech měl oběť překvapivě čisté místo – jako by ho někdo po smrti usadil. Rána na zátylku byla ostrá, přesná, nikoli tupá, jak by odpovídalo pádu trámu. Krev stékala dolů, ale piliny kolem těla byly neporušené. Scéna byla příliš pečlivá.

Riedl ukazoval na trám visící nad ponkem. „Vidíte, inspektore, to je ono. Uklouzl mu trám a zasáhl ho.“

„Ne,“ odpověděl Růžek klidně. „Tohle není nehoda. Byl ubit zezadu a pak naaranžován, aby to tak vypadalo. Trám byl vražednou zbraní.“

Riedl zbledl. „To je silné tvrzení, inspektore.“

Růžek ho ignoroval. Zvedl z podlahy drobný předmět, který vězeň svíral v ruce – malý dřevěný medailon z tmavého, lesklého dřeva s vyrytým symbolem. Byl prázdný, ale uvnitř měl malou rýhu a otvor, jako by tam býval ukrytý svitek. „Poslední držba oběti,“ poznamenal Růžek. „Doležal něco skrýval. A vrah to vzal.“

Věděl, že vrah nemohl utéct z uzavřeného prostoru káznice. Musel to být buď vězeň, strážný, nebo někdo s neomezenou pravomocí.

Nejprve vyslechl mistra dílny Josefa Kováře, přezdívaného „Klíč“. Byl to mohutný muž se ztvrdlýma rukama, odsouzený za vloupání.

Přiznal, že Doležala znal, a že mu ten dlužil pár krejcarů za tabák, který mu propašoval. Tvrdil však, že s vraždou nemá nic společného. Popsal, že Doležal pracoval na zakázce – na nádherné skříni pro brněnskou banku na Hlavním náměstí. „Byla to jeho práce. Jemná, precizní. Lepší než moje,“ připustil s nelibostí.

Pak Růžek vyslechl strážného Hájka. Ten se hned přiznal, že si během služby zdřímnul. „Byla zima, pane inspektore. Myslel jsem, že nikdo do dílen nepůjde,“ koktal. Připustil, že za úplatek dovolil Doležalovi zůstat déle v dílně, aby mohl dokončit práci. Růžek si ho chvíli prohlížel a poznal, že mladík je sice zkorumpovaný, ale ne vrah.

Když nechal projít soudní archivy, zjistil, že Doležalův bývalý společník, Richard Hauser, byl na svobodě. To on Doležala kdysi udal. Mohlo jít o pomstu – ale Hauser měl alibi.

Inspektor se vrátil do dílny a nechal si přinést rozpracovanou skříň. Byla nádherná, s intarziemi, které by se vyjímaly v každé bance. Při bližším zkoumání zjistil, že zadní stěna je neobvykle silná. Po chvíli práce s dlátem odhalil pečlivě ukrytou přihrádku. Skříň měla dvojité dno.

„Tak to je ono,“ zamumlal. „Tohle není nábytek, to je sejf.“

V Doležalových pilinách objevil vzorek neobvyklého dřeva, který poslal k analýze profesoru Schrammovi. Odpověď přišla po dvou dnech: šlo o brazilské růžové dřevo – vzácný materiál, který ve vězeňské dílně neměl co dělat.

Teď už měl Růžek jasno. Doležal si zhotovil skrýš, do níž chtěl ukrýt něco cenného – zřejmě důkazy o svých falzifikátech či o ukradených penězích. S pomocí Kováře si vyřezal dvojité dno a od Hájka si koupil ticho. Někdo z vyšších míst se to však dozvěděl – a chtěl poklad pro sebe.

Růžek znovu vyslechl Kováře. Tentokrát tvrdě. Kovář se zlomil. Přiznal, že Doležala mrtvého viděl. Vzal mu medailon, doufal, že v něm najde něco cenného, ale byl prázdný. „Bál jsem se,“ řekl prostě.

Inspektor se zaměřil na vrchního strážmistra Riedla. Vzpomněl si na ty skvrny laku na jeho rukávu. Pocházely z brazilského růžového dřeva – stejného, z jakého byl medailon.

Růžek si v duchu poskládal celou scénu. Riedl věděl o Doležalově skrýši. Nechal Hájka spát, aby měl volnou cestu do dílny. Chtěl po Doležalovi, aby mu ukázal, kde je ukryto to, co tak pečlivě schovával. Když Doležal odmítl, Riedl ho udeřil trámem, sebral ukrytý materiál a naaranžoval nehodu.

Nyní seděli proti sobě v Riedlově kanceláři. Růžek položil na stůl dva předměty: medailon z růžového dřeva a Riedlovu uniformu se zaschlými skvrnami. „Strážmistře Riedle,“ pronesl, „povězte mi o té nehodě znovu. Tentokrát úplnou pravdu.“

Ticho, které následovalo, bylo mrazivější než led na dvoře káznice.

Růžek se vrátil do kanceláře vrchního strážmistra Riedla. Byla to místnost s vysokým stropem, prostá, ale dokonale uspořádaná – stejně jako její majitel. Z okna bylo vidět na chladný, pustý Kázeňský dvůr, kde se mezi vlhkými zdmi občas ozval vzdálený úder kladiva z dílen.

Riedl seděl za masivním dubovým stolem, pečlivě narovnané papíry a pero položené přesně uprostřed podložky. Na Růžkovu žádost byli Hájek i Kovář posláni zpět do svých cel – teď byli sami.

Inspektor stál uprostřed místnosti, ruce založené za zády, a jeho klid vyzařoval autoritu, kterou Riedlova uniforma jen předstírala. Na stůl položil tři předměty: kus látky z Riedlovy uniformy s drobnými skvrnkami od laku, dřevěný medailon s vyhlazeným otvorem pro mikrofilm a malou zkumavku s pilinami exotického dřeva.

„Strážmistře Riedle,“ pronesl Růžek klidně. „Povězte mi o té nehodě znovu. Tentokrát bez vynechání jediného detailu.“

Riedl se opřel v křesle a přimhouřil oči. „Už jsem vám vše řekl, Inspektore. Nehoda. Vězeň Doležal pracoval neopatrně. Takové věci se v dílně stávají.“

„Ne,“ odpověděl Růžek. „Doležal byl v dílně s výsadou, kterou jste mu osobně udělil. A tou výsadou jste ručil vy. Hájek je nepořádný, Kovář nedbalý, ale ani jeden z nich není vrah. Ten, kdo Doležala zabil, byl příliš pečlivý, příliš přesný.“

Riedl si odkašlal. „Vaše teorie jsou zajímavé, Inspektore, ale jak to souvisí s mou uniformou?“

Růžek se naklonil. „Na vašem rukávu jsou stopy laku a lepidla z truhlářské dílny. Proč by měl vrchní strážmistr z Cejlu takové stopy na služební uniformě, když se tam zdržuje jen při kontrolách? Jedině pokud by tam trávil noci.“

„To je absurdní,“ ohradil se Riedl. „Kontroluji práci vězňů. Jsem odpovědný za kázeň.“

„Ne. Vy jste tam byl v noci. Doležal vás vydíral, Riedle. Měl něco, co by vás mohlo zničit. A vy jste mu pomáhal – s dodávkou vzácného dřeva, s přístupem do dílny. Brazilské růžové dřevo,“ dodal a ukázal na zkumavku. „Tento materiál ve věznici nemá co dělat. Vy jste ho tam dostal.“

Riedlova tvář se napjala, ale mlčel.

„Z tohoto dřeva byl vyroben i ten medailon,“ pokračoval Růžek. „Uvnitř měl mikrofilm. Doležal v něm ukrýval záznam o svých tajných účtech. Vy jste o tom věděl. A když jste zjistil, že to může znamenat bohatství, rozhodl jste se vzít si všechno.“

Riedl zvedl hlavu. „Doležal byl lhář a podvodník. Cokoliv měl, byly výmysly.“

„Přesto jste ho zabil,“ řekl Růžek.

Riedlova pěst se sevřela. „To je pomluva!“

„Ne,“ odvětil inspektor klidně. „To je závěr vyšetřování. Vy jste poslal Hájka na zdlouhavou obchůzku, abyste měl čas. Šel jste do dílny, Doležala jste konfrontoval a požadoval, aby vám vydal plány. On odmítl. Padla rána, trám, a Doležal zemřel. Vy jste ho naaranžoval, aby to vypadalo jako nehoda. Vzal jste medailon, vytáhl z něj papír s čísly účtů a prázdný mu vrátil do ruky. Potom jste si otřel ruce do hadru a odešel, jako by se nic nestalo.“

Riedlova tvář ztuhla, oči se mu zaleskly. „Dobře,“ vydechl po chvíli. „Dobře, tak ano! Ale nechtěl jsem ho zabít. Chtěl jsem ho jen postrašit!“

Jeho hlas se zlomil. „Dlužil jsem peníze, hráči z hospody U Zeleného stromu mě tlačili. Doležal sliboval, že má klíč ke svému jmění. Chtěl jsem z něj jen dostat ten prokletý plán. Chtěl jsem z něj dostat svůj podíl. Ale když se mi vysmál…“

„Udeřil jste ho,“ dokončil za něj Růžek.

Riedl si promnul čelo, jako by chtěl vytlačit bolest. „Ten trám se zhoupl… spadl sám…“

„Spadl pod vaší rukou,“ přerušil ho inspektor. „Ať už to bylo úmyslné nebo ne, stalo se. A vy jste myslel, že vraždu překryje kázeňský řád.“

Dveře se otevřely. Do místnosti vstoupili dva strážní. Růžek jim dal pokyn a Riedl byl odveden. Jeho křik se rozléhal po kamenných chodbách, kde roky vymáhal pořádek – teď v nich zůstal jen ozvěnou vlastního pádu.

O několik dní později byl Riedl souzen. Ukázalo se, že skutečně trpěl značnými dluhy z hazardu. Doležal, zkušený padělatel, ho vmanévroval do pasti. Nabídl mu podíl z falešného bohatství, výměnou za pomoc s propašováním mikrofilmu ven z věznice. Když se však ukázalo, že mikrofilm obsahuje jen seznam falešných účtů, přišlo na řadu zoufalství a chamtivost.

Riedlova kancelář byla po procesu zapečetěna. Mikrofilm, který Růžek nalezl ve dvojitém dně zásuvky, obsahoval pouze jména a čísla bank, které už dávno neexistovaly. Doležal byl podvodník až do konce – a Riedl jeho poslední obětí.

Hájek byl propuštěn ze služby pro nedbalost. Mistr Kovář se vrátil do své dílny, kde dál spravoval rozbité lavice a oprýskané stoly. Káznice se opět ponořila do svého obvyklého ticha.

Růžek si do deníku zapsal:

„Doležal zemřel pro své klamství. Riedl pro svou chamtivost. Oba věřili, že mohou oklamat řád, a oba zaplatili cenu. V káznici na Cejlu se zdi dívají mlčky, ale pamatují víc, než si lidé myslí.“

Když inspektor vyšel před budovu, mrazivý vítr mu rozvlnil plášť. Zvedl hlavu k šedé obloze a chvíli poslouchal, jak město dýchá. Někde z dálky zněly zvony svatého Jakuba a nad střechami se válela mlha.

Byl to obyčejný den v Brně roku 1899. Ale v jeho tichu se skrýval příběh, který už nikdo nevyprávěl – příběh o člověku, jenž chtěl uniknout svým dluhům, a o jiném, který mu to nedovolil.

Vracel se k Ferdinandově ulici. Věděl, že v Brně, kde se stýkají moc, chudoba a kriminální podsvětí, nebude mít nikdy nouzi o práci.

Zločin na Joštově

Brno, leden 1903.

Město bylo zahaleno šedým sněhem, který se lepil na střechy i dlažbu, a lidé spěchali se sklopenými hlavami, aby se vyhnuli ledovému větru, jenž se proháněl mezi domy od Komenského náměstí až k Denisovým sadům. Inspektor Viktor Růžek měl právě za sebou dlouhý den, když jej zaskočila zpráva, která vzbudila rozruch nejen v policejních kruzích, ale i mezi brněnskou smetánkou.

Advokát Emil Král, známý a zámožný muž, byl nalezen mrtev ve svém bytě na Jodok-strasse (Joštově třídě). Smrt se zdála být násilná: prostřelená hruď, rozbitá vitrína, rozházené papíry. Ale co nejvíce zaujalo, byl fakt, že ještě před pár hodinami byl Král spatřen v kavárně Union, kde se pohádal se svým švagrem, obchodníkem Františkem Švachou. Ten prý vyhrožoval, že si na něj „posvítí“ kvůli dědictví, které se táhlo už roky.

Když Růžek dorazil do bytu, byla tam už hlídka i soudní lékař. V pokoji voněla střelná síra, ale pistole se nikde nenašla. Král ležel zhroucený v křesle, jeho tvář zkřivená v posledním překvapení. Na stole se povalovala otevřená složka s listinami týkajícími se dědictví po nedávno zemřelém továrníkovi Bartákovi. Švacha byl v té věci jedním z účastníků sporu.

„Jestli to není jasné,“ podotkl dozorčí strážník, „tak já už nevím. Ten Švacha mu to natřel. Hádali se před svědky, a teď je Král mrtvý.“

Růžek si přejel vousatou bradu a neodpověděl. Sklonil se k mrtvole a všiml si, že na vestě není popálení od výstřelu. To znamenalo, že střela byla vypálena z větší vzdálenosti, nikoli zblízka. A přesto – dveře i okno byly zevnitř zavřené.

Následující den se zprávy roznesly celým Brnem. Noviny psaly o „záhadné vraždě na Joštově“ a veřejné mínění se rychle přiklonilo k verzi, že vrahem je František Švacha. Ten byl zatčen a přiznal se, že se s Králem skutečně hádal – ale vraždu důrazně popíral.

V soudní síni na Schwedengasse se strhla pravá senzace. Všichni chtěli slyšet, jak se tento případ vyvine. Veřejný žalobce předložil důkazy: hádku, svědky, motiv dědictví. Švacha měl příležitost a důvod.

Ale inspektor Růžek, přítomný u jednání, měl v očích nedůvěru. Příliš snadné, příliš učebnicové.

Během přestávky se odebral zpět na Joštovu, do Králova bytu. Tentokrát si dal na čas. Otevřel zásuvky, listoval v dokumentech, prohlížel rozbitou vitrínu. A našel cosi zvláštního: útržek látky zachycený o střep skla. Byla to tmavozelená látka, připomínající podšívku kabátu. Švacha však nosil tmavě hnědý svrchník, což potvrdilo několik svědků.

Dále jej zaujal fakt, že Královo kanape bylo posunuté o několik palců od stěny. Když se Růžek sklonil, všiml si drobných stop v prachu – někdo se tam zjevně pohyboval. Našel i malý, zploštělý kousek korku, zřejmě z lahve. Ale v pokoji žádná láhev nebyla.

To mu nestačilo. Vydal se do Královy kanceláře na Zelném trhu. Tam ho čekalo další překvapení: Králův účetní, jistý Veverka, mu předal poznámku, kterou Král obdržel v den své smrti. Byla psaná roztřesenou rukou a stálo v ní: „Přijď dnes večer, musíme probrat Bartákovo dědictví. Je to naléhavé.“ Podpis nebyl uveden. Ale rukopis Růžek poznal – byl to rukopis samotného Krále! To znamenalo, že si Král sám sobě připravil alibi nebo past.

Inspektor se vrátil k soudu. Veřejný žalobce právě líčil, jak Švacha zastřelil švagra v návalu hněvu. Publiku to znělo přesvědčivě. Ale Růžek se nenechal zviklat.

Když dostal slovo, požádal soudce, aby mohl předložit důkazy, které získal. Vytáhl útržek látky, korkový špunt a kopii Králova rukopisu. „Tento případ není tak jednoduchý, jak se zdá,“ začal klidně. „Švacha měl motiv i hádku, ale důkazů o jeho vině je až příliš mnoho – a příliš snadno nalezených. To je podezřelé.“

Publikum zašumělo. Růžek pokračoval: „Dovolte, abych ukázal, kdo skutečně měl z Královy smrti prospěch.“

Otočil se k lavici svědků, kde seděl účetní Veverka. Malý muž s kulatými brýlemi se pod jeho pohledem zachvěl.

„Pane Veverko,“ oslovil jej, „mohl byste nám říci, kde jste byl včera večer?“

„Já… já byl doma,“ zakoktal.

Růžek vytáhl zelený kus látky. „Tento kousek se našel v bytě oběti. Není z vašeho kabátu? Pamatujte, že vaši sousedé vás viděli odcházet v zeleném plášti.“

Veverka zbledl. V sále to zahučelo. Růžek sáhl do kapsy a vytáhl malou láhev, kterou nechal nalézt u Veverkovy postele. „A tento korkový špunt pasuje přesně k vaší lahvi. Byl nalezen u těla pana Krále. To vy jste mu nalil víno, než jste jej zastřelil. A zločin jste chtěl svalit na pana Švachu.“

Veverka se třásl a pot mu stékal po spáncích. „Není to pravda!“ vykřikl, ale jeho hlas zněl dutě a neupřímně.

Růžek jej však přibil posledním důkazem: „Král tušil, že jste jej obíral o peníze v dědickém sporu. Proto napsal tu poznámku sám, aby měl důkaz, že čeká návštěvu. Ale nečekal, že jej navštívíte vy – a se zbraní. Vaše pečlivost byla vaší zkázou. Jen vy jste mohl zanechat takto uspořádanou scénu, aby vše ukazovalo na Švachu.“

Nastalo ticho, přerušované jen šumem davu. Veverka se zhroutil a začal se třást. Pak zašeptal: „Chtěl mě zničit. Nechal by mě jít do vězení. Já… musel jsem…“

Přiznání zaznělo jako úder kladiva. Švacha byl očištěn a propuštěn, zatímco Veverka odveden v poutech.

Večer seděl inspektor Růžek ve své pracovně na Ferdinandově ulici, před sebou lampu a šálek čaje. Uvědomoval si, že spravedlnost je v Brně stejně křehká jako porcelán. Jediný chybný krok mohl poslat nevinného člověka na šibenici.

Zapsal si do deníku: „Zločin na Joštově. Pravda se skrývá ve stínech, a jen trpělivé oko ji odhalí.“

A pak zhasl lampu, zatáhl závěsy a nechal město ponořit se do noci, v níž i ty nejhonosnější fasády skrývaly příběhy lži, vášně a smrti.

Srdce z podhradí

Bylo pozdní odpoledne, když se mlha, jež se celý den držela nad Špilberkem, snesla i do ulic Podhradí. Inspektor Viktor Růžek kráčel po Úvoze, jehož dláždění lesklo se vlhkem jako hadí kůže. Nevěděl přesně, proč sem jde. Nebyl to žádný oficiální výslech, žádné udání. Byl to jen… pocit. Ten druh tísnivého tušení, který se zrodí v zátylku, když člověk příliš dlouho naslouchá tichu města.

Usedl do kouta hospody U Ztraceného světla, kde se kouř z dýmek mísil s pachem kyselého piva, a pozoroval dům naproti. Byl to starý, sešlý činžák, který jako by se tlačil do svahu pod hradem. Všech oken bylo plných tmy, kromě jednoho. V okně v přízemí, za špinavým sklem, hořela jediná svíčka. A v jejím kmitavém světle seděl stařec.

Růžek ho znal. Byl to pan Alois, bývalý úředník zemského archivu, nyní žijící sám se svým skromným důchodem. Muž tichý, neškodný. Proč ho tedy již třetí noc po sobě přiváděl neklid až sem, do této špinavé putyky?

Příčina nebyla v starci samotném. Byl to jeho synovec, Karel. Mladý, statný chlapík, který se o strýce údajně staral. Růžek ho zahlédl jen letmo, ale stačilo to. Viděl jeho oči – neklidné, pobíhavé, plné jakéhosi chorobného napětí. A slyšel ho mluvit. Jeho hlas byl příliš hlasitý, příliš rychlý, plný nepřirozené veselosti, která zakrývala něco hluboko uvnitř. Inspektor, muž zvyklý číst lidi jako otevřené knihy, v něm vycítil temnotu.

Čtvrté noci se stalo něco. Růžek, ukrytý ve stínu výklenku naproti domu, slyšel tlumený výkřik. Byl to stařecký hlas, plný děsu, který se však okamžitě utnul. Následovalo ticho, tak hutné a těžké, že ho šelma skoro ohmatat. Pak se v okně objevila silueta Karla. Rychle zatáhl závěs.

Růžek necítil triumf, jen hluboký smutek. Neměl důkazy, nic než svůj instinkt. Zabořil ruce hlouběji do kapes pláště a čekal. Celou noc a celý následující den. Dům zůstával uzavřený, němý.

Druhého dne večer se ozvaly na Úvoze kroky. Byl to Karel. Kráčel svižně, téměř poskakoval, ale jeho pohyby byly křečovité. Růžek se zvolna vydal za ním, udržuje odstup. Mladík zamířil na radnici na Dominikánském náměstí. S naprostým klidem, téměř s pýchou, ohlásil úmrtí svého strýce. „Zemřel ve spánku,“ prohlásil jeho hlas jasně a bez jediného zaváhání. „Stáří, pane úředníku. Srdce ho zradilo.“

Když vyšel z radnice, čekal na něj Růžek. „Moje soustrast, pane Karle,“ řekl tiše.Mladík se lehce ulekl, ale pak se mu na tváři objevil široký, nepřirozený úsměv. „Děkuji, pane inspektore. Byl to dobrý člověk. Zemřel pokojně.“„To rád slyším,“ odvětil Růžek. „Nepřipadalo vám v posledních dnech… nervózní? Něco ho trápilo?“„Nervózní?“ zasmál se Karel, ale jeho oči zůstaly chladné jako sklo. „Ale kdepak! Spal jako nemluvně. Jen si stěžoval, že v noci slyší zvonit srdce. Že buší až do uší. Stařecké blouznění, jak jinak.“

Slova o srdci zasáhla Růžka jako blesk. Byl to detail, který neznal, který nemohl znát. A přece ho Karel nabízel sám, jako by se potřeboval zbavit tíhy, která na něm visela.

Následujícího dne provedli formální prohlídku starcova bytu. Byl uklizený, až příliš. Vzduch byl těžký od vůně mýdla a octa, jako by se někdo snažil přebít jiný pach. Karel je doprovázel, neustále mluvil, vychvaloval svou péči o nebožtíka. Růžek ho téměř neslyšel. Jeho smysly byly napjaty k prasknutí. Procházel místností, jeho pohled klouzal po nábytku, po podlaze. Všude byl dokonalý pořádek.

Až na jediné místo. Uprostřed pokoje, na masivních dubových prknech podlahy, ležel velký, hrubě tkaný koberec. Byl stařený, ale na jednom místě, přímo pod oknem, vypadal… nový. Jeho vzor byl jasnější, vlákna méně ošoupaná. Jako by tam byl položen až nedávno.

Růžek se zvolna posadil do starcova křesla, přímo na tom místě. Zabořil se do něj a pozoroval Karla. Mladík se začal nepatrně měnit. Jeho řeč ztrácela plynulost, jeho pohled se stále častěji zatoulal k tomu kusu koberce.„Pane Karle,“ začal Růžek klidně, téměř přátelsky. „Vyprávěl jste mi o tom zvonění. O tom srdci.“„Ano… ano, blábolil,“ přikývl Karel rychle.„Podivné,“ zamyslel se Růžek a lehce se prohnul v křesle. „Já ho teď, v tichu tohoto pokoje, taky slyším.“

Karlovi rty se zachvěly. „To… to není možné. To si jen namlouváte.“„Ale ano,“ trval na svém Růžek a zvedl prst, jako by naslouchal. „Slyším to zřetelně. Tlukot. Neklidný, rychlý tlukot. Jako by bylo pohřbeno za zdí.“

S každou Růžkovou větou Karlova tvář bledla více. Jeho sebejistota se drolila jako navlhlá omítka.„Lžete!“ vykřikl najednou ječivým hlasem. „Já nic neslyším! Nic!“„Ale já ano,“ hlas inspektora ztuhl. „Slyším ho přímo odtud. Zpod tohoto koberce. Zpod podlahy, kterou jste tak pečlivě umyl.“

V tu chvíli se Karel zhroutil. Jeho tělem projela křeč, která z něj vymáčkla děsivé zvolání. „Přestaňte!“ ječel a rukama si zacpal uši. „Přestaňte s tím bušením! Ano, já jsem to udělal! Zardousil jsem ho! Je pod podlahou! Jeho prokleté srdce mi nedá spát! Pořád buší a buší!“

Klesl na kolena před Růžkem, jehož tvář zůstala kamenná. Inspektor neslyšel žádné bušení. Slyšel jen tikot svých vlastních hodinek v kapse a strašlivý tlukot vlastního srdce, které tlouklo v soucitu s obětí a v ošklivosti nad zločinem, jenž byl tak zbytečný, tak šílený.

A když do bytu vtrhli policisté, našli Karla, jak zuřivě odhrabává prkna pod kobercem, zoufale se snažil utišit srdce, které bušilo jen v temnotě jeho vlastní vinou posedlé mysli.

Smrt v Rychlíku Císaře Ferdinanda

Brno, jaro 1904

Brněnské hlavní nádraží, tepna Markrabství moravského, dunělo jako přetížený měch. Už od časného rána se po nástupištích valil těžký, sirný kouř z parních lokomotiv, mísící se s vlhkým, chladným vzduchem. Slunce, ač už vysoko, si nedokázalo proklestit cestu skrze mlhavou, průmyslovou clonu.

Rychlík Severní dráhy císaře Ferdinanda (KFNB - Kaiser Ferdinands-Nordbahn) z Vídně, jeden z nejprestižnějších spojů, který spojoval císařskou metropoli s moravským průmyslovým srdcem, dorazil s pouhými sedmi minutami zpoždění, což bylo na rakousko-uherské dráhy považováno za triumf. Píšťala lokomotivy zavřeštěla, písty zahebrezdily a mohutná mašina zastavila.

Inspektor Viktor Růžek už čekal. Stál na okraji nástupiště, s rukama založenýma na hrudi a s kloboukem staženým do čela. Jeho přítomnost nebyla náhodná. Z Břeclavi už měl předběžnou informaci o incidentu.

„Inspektore, to je ten vůz! První třída, kupé číslo sedm. Nikdo tam nesmí, dokud vy neřeknete,“ sdělil mu nervózní přednosta stanice, který měl na sobě uniformu tak upnutou, že se zdálo, že i dýchání je pro něj trestný čin.

Růžek beze slova vykročil. Věděl, že politické a finanční elity Brna a Vídně si potrpí na diskrétnost, ale mrtvý člověk v první třídě je vždy skandál, bez ohledu na to, jak tišé se to snaží úřady udržet. Vlak byl plný vlivných lidí a každý z nich chtěl už dávno opustit toto „dějiště hrůzy“ a pokračovat ve svých záležitostech.

„Kdo je oběť?“ zeptal se Růžek, jehož hlas zněl v tom chladném ranním vzduchu nečekaně hluboce.

„Pan Franz Gruber. Textilní magnát. Jeden z nejbohatších lidí v Brně. Cestoval z Vídně, kde měl jednat o prodeji sukna pro armádní zakázky,“ vykoktal přednosta.

Růžek si v duchu povzdechl. Gruber. Byl to muž ostrých loktů a ještě ostřejších spekulací, který se po Brně pohyboval obklopen drahými věcmi a ještě dražšími nepřáteli.

Kupé číslo sedm bylo tiché jako hrobka. Vůně dýmu zvenčí se mísila s těžkým pachem koženého čalounění a, jak Růžek okamžitě zachytil, se slabým, ale zřetelným zápachem hořkých mandlí. Ztuhl. Kyanid. To nebylo jen podezření na otravu – to byl jasný signál vraždy.

Franz Gruber seděl na sedadle u okna, zády ke směru jízdy. Na první pohled vypadal jen jako spící, znavený cestovatel. Ale detaily hovořily o něčem jiném. Byl mírně nakloněn dopředu, ruka křečovitě svírala noviny, které mu sklouzly na klín. Okolo koutků úst a nosu se táhl tenký pramínek zaschlé krve, na bledé tváři, těsně pod uchem, byla malá, téměř neviditelná modřina. Kolem sedadla ležely rozbité střepy z tlustostěnné sklenice, a kožené křeslo bylo posunuto z původní pozice, jako by se Gruber zvedl a pak spadl. Okénko bylo i přes chladné počasí otevřeno na šířku prstu.

„Jasná věc. Zápas, úder, a možná jed,“ konstatoval Růžek. To, že Gruber seděl, bylo buď dílem vraha, který ho naaranžoval, nebo silou křeče po požití prudkého jedu.

„Okamžitě zapečetit vůz,“ rozkázal. „Všichni cestující z kupé a přilehlých prostorů první třídy jsou podezřelí. Nikdo nesmí odejít.“

Krátce nato už byli v nádražní restauraci, v odděleném salonku, izolováni čtyři lidé. Tři cestující a jeden konduktér.

Byli to MUDr. Karel Jelínek, zkrachovalý brněnský lékař, slečna Emma Braunová, elegantní, mladá žena, a hrabě Eugen von Kappel, aristokrat s pověstí hráče a dlužníka.

Než Růžek přistoupil k výslechům, potřeboval znát oběť. Gruber byl typický produkt své doby – dravý kapitalista, který stavěl své impérium na ruinách druhých. V policejních spisech měl pověst finančního predátora. Skupoval zadlužené nemovitosti, ruinoval konkurenty, rozbíjel rodiny svými aférami a ničil šlechtu lichvou.

„Pomsta,“ pomyslel si Růžek. „To nebude náhoda.“

Nejprve vyslechl Jelínka. Muž středního věku s propadlými tvářemi a unavenýma očima vypadal zlomeně. Přiznal, že Gruber mu zničil život – připravil ho o kliniku, kariéru i čest. Jelínek měl jako lékař přístup k jedům, ale v hlase mu chyběla síla vraha. „Ano,“ řekl po chvíli. „Měl jsem jed. Ale ne pro něj – pro sebe. Nakonec jsem se neodvážil. Chtěl jsem, aby se bál, aby věděl, že i on může jednou trpět. Ale já… já jsem zbabělec. Nedokázal bych ho zabít.“

Růžkovi jeho výpověď připadala věrohodná. Jeho chování nesvědčilo o vražedné povaze.

Slečna Braunová byla jiný případ. Chladná, sebevědomá, krásná. Přiznala, že s Gruberem měla vztah, že ji ponížil a zradil. „Ano, chtěla jsem, aby trpěl,“ řekla. „Ale kdybych ho zabila, udělala bych to s elegancí. Bez zápachu mandlí.“

Hrabě von Kappel byl třetí. Seděl s Gruberem v jednom kupé. Dlužil mu statky i čest. Tvrdil, že se s ním nebavil, že raději utekl do restauračního vozu. Přiznal se, že pil koňak, že se bál, že ho Gruber poníží. Když se vrátil, byl Gruber mrtvý. Ve svém zavazadle měl prázdnou lahvičku – prý léky na nervy.

Růžek nechal všechny podezřelé hlídat a odjel na policejní ředitelství. Potřeboval důkaz.

Profesor Schramm, chemik a přítel, mu ho poskytl. „Hořké mandle jsi cítil správně, Viktore,“ řekl. „Ale kyanid tam nebyl. Jen stopové množství ze zbytků kouře z doutníků. Smrt nebyla otravou. A ta modřina? Žádný úder – jen postmortální skvrna.“

Gruber měl vážnou srdeční vadu. Zemřel na zástavu srdce, ale muselo k ní dojít pod vlivem silného šoku.

Růžek se vrátil na nádraží. Hrabě mu potvrdil, že Gruber během cesty vypadal bledě, těžce dýchal a hroutil se. A tehdy Růžek pochopil.

Nešlo o vraždu, ale o řetězec událostí, který spustil smrtící mechanismus. Slečna Braunová mu přimíchala do kávy projímadlo – malicherná pomsta, která však oslabila jeho tělo. Jelínek, v kupé vedle, mu byl neustálou výčitkou a připomínkou zničených životů. A Kappel, zoufalý a podnapilý, na něj ve vzteku vytáhl pistoli a žádal milost.

Gruber, v obklíčení svých obětí, podlehl strachu. Cítil tlak v hrudi, snažil se otevřít okno, rozbil sklenici, aby se nadechl.

Místo úlevy však do plic vnikl chladný, vlhký vzduch, který byl pro jeho slabé srdce posledním úderem.

Zemřel, aniž by se ho kdokoli dotkl.

Když Růžek uzavřel případ, pomyslel si: „Smrt v Rychlíku Císaře Ferdinanda nebyla vražda. Byl to akt spravedlnosti provedený přírodou, která k tomu využila hněv a strach. A ten nejlepší jed je často to nejhorší, co si člověk myslí o druhém. To stačí k zabití i bez jedu.“

Kouř z parních lokomotiv se nad nádražím pomalu rozplýval. A inspektor Viktor Růžek odcházel, s vědomím, že někdy je vrahem sám život.

Dvory v Králově Poli

Brno, Královo Pole, rok 1909.

Čtvrť se rozrůstala, ale dosud neztratila ráz ospalého předměstí. V zahradách se sušilo prádlo, na ulicích voněly čerstvě natřené ploty a jen vzdálený dunivý rytmus továren připomínal, že sem už brzy dorazí nová, hlučná doba. Na Husově ulici stál dům Antonína Dubského – směs starého pavlačového rázu a moderní podnikatelské elegance.

Antonín Dubský, muž menšího, ale neklidného vzrůstu, s rezavými vlasy a přesně zastřiženým knírkem, byl právě zpět z několikatýdenní cesty po severní Itálii. Se ženou Annou přivítali inspektora Viktora Růžka s vlídností, jaká se v obchodnických domech nenachází často. Paní Anna osobně připravila kávu a inspektora usadila v pracovně v přízemí. Místnost, kde z jedné strany voněl inkoust a z druhé železné zboží, působila na Růžka jako zvláštní směs podnikatelské píle a ženského vkusu.

„Inspektore,“ pravil Dubský, hlasem lehce zastřeným po italském vínu, „bylo by mi milejší mluvit s vámi o vinicích než o tom neštěstí. Ale zásilka se ztratila, a to není maličkost.“

Zmizelo téměř tři tisíce kilo instalatérských potřeb – trubky, tvarovky, svorky a nářadí, zboží určené pro velké zakázky. Přístřešek, kde bylo uloženo, měl zámky neporušené, stěny pevné a nikdo z domu ani ze sousedství neslyšel hluk.

Růžek si v duchu vyjmenovával možné viníky. Mohlo to být dílo samotného majitele? Pojišťovací podvod není nikdy vyloučen, ačkoliv Dubského alibi v Itálii působilo pevně. Mohlo to být jeho zástupce Dvořák, muž svědomitý, ale se slabostí pro karty a dluhy? Nebo Josef, postarší noční hlídač, který byl líný a měl ve zvyku usínat dříve, než odbila půlnoc? Motivaci mohli mít i dělníci a občasné služebnictvo, lidé, jimž příležitost mohla zatemnit soudnost. A nakonec tu byl soused Alois Cupák, kdysi vážený, nyní žijící v nuzných poměrech a hledící závistivě přes plot na zrzavého úspěšného podnikatele.

Růžek vyšel ven a zamířil k přístřešku. Prašná podlaha nesla nenápadné rýhy po kolečku. Bylo zřejmé, že zboží nebylo odvezeno daleko – spíše jen přesunuto, a to bez rachotu koňského povozu. Když pak zašel k sousedovi, poznal hned, že Cupákův dům připomíná reziduum dávné slávy: prázdné háky po zlacených klikách, strop s matným kruhem po křišťálovém lustru.

„Zrzavý kšeftař,“ procedil Cupák mezi zuby, v zašlém kabátě. „Navezl sem železný šrot, a ještě se vytahuje cizokrajnými cestami.“ V jeho očích se při zmínce o zmizelém zboží zablesklo cosi, co nebyla jen závist, ale i znalost a uspokojení.

Inspektor se vrátil do pracovny Dubského a srovnával střípky. Cupák znal staré zdi, každý kout svého domu i sousedních přístaveb. Dubského přístřešek stál těsně u jeho zdi, kde se nacházel zaslepený, starý kouřovod. Tudy by šlo pronést věci ven, aniž by kdokoli slyšel jediný úder.

Když Růžek nechal prohledat Cupákův sklep, nalezli zde nedbale zakrytý otvor ve zdi, úlomky cihel a stopy po transportu. Instalatérské potřeby už tam ovšem nebyly. Cupák je stihl odvézt – pravděpodobně je předal najatému kočímu Františkovi a nechal se jich zbavit v nedaleké Společnosti pro stavbu strojíren a železáren v Králově Poli, za pouhý zlomek skutečné ceny. Potřeboval rychlé peníze, nikoliv nejvyšší zisk.

Při konfrontaci ztratil Cupák svou nadřazenost a zhroutil se. „On mi vzal všechno! Tu ulici, ten klid! A pak se mi vysmívá z kočáru… Já chtěl jen zpátky kousek toho, co bylo moje – ten pocit, že kontroluji alespoň jednu zeď!“

Růžek si uvědomil, že krádež nebyla dílem zlodějské kariéry, ale aktem pomsty. Cupák, potrestán pádem své společenské třídy, nemohl snést úspěch zrzavého „kšeftaře“. Když inspektor odcházel z Králova Pole, věděl, že v tomto tichém předměstí se nehlučí kladivy ani povozy, ale závistí. A že největší zločiny se nerodí z bídy, nýbrž z urputného pohledu na sousedovu cestu do Itálie a z hořké pachuti zlomené pýchy.

Případ přepsané nuly

Město bylo toho večera zalito těžkou mlhou, která se plazila mezi starobylými hradbami a nově vznikajícími bulváry. Plynové lampy vrhaly mdlé kužely světla, v nichž se mihotala vlhká pára, a dlažba na Masarykově třídě klouzala pod nohama chodců. Tramvaje drnčely po kolejích a jejich zvony se rozléhaly jako vzdálené výstrahy.

Bylo něco po deváté hodině, když se c. k. inspektor Viktor Růžek s vyhrnutým límcem kabátu blížil k honosnému domu, kde došlo k tragédii, jež měla otřást nejen brněnskými fabrikantskými kruhy, ale i samotným policejním ředitelstvím na Ferdinandově ulici.

Obětí byl továrník Karel Janek, muž padesátník, známý pro svou houževnatost i bezohlednost. Jeho textilní podnik na Křenové zásoboval látkami polovinu Moravy. Toho večera byl nalezen mrtev ve své pracovně, s nožem hluboko v srdci.

Růžek vešel do domu. Přivítal jej pach vosku a kadidla, protože rodina patřila mezi zbožné. V předsíni stál sluha Josef, bledý, oči sklopené, ruce křečovitě sevřené.

Růžek s chladnou rozvahou přešel do pracovny. Místnost působila na první pohled neobyčejně čistě. Až příliš. Vše bylo uhlazené, stůl zbaven prachu, koberce vyčesané. Jen mrtvola s nožem v hrudi rušila tento pečlivě sestavený obraz.

„Vrah jsi ty,“ zamumlal tiše Růžek, obcházeje tělo. „A já tě najdu, ať už se schováváš kdekoliv. Kdo měl odvahu takto uklidit po vraždě?“

Sklonil se k tělu. Zvedl ruku oběti – byla ztuhlá, smrt nastala před několika hodinami. V koutku oka uvízl stín slzy. To inspektora zaujalo. Továrník prý nebyl mužem, který by snadno plakal.

Na stole ležely otevřené účetní knihy a několik dopisů. Růžek si všiml nenápadné, ale důležité nesrovnalosti: jedna číslice v účetní knize byla přepsaná – hrubě, kostrbatě, rukou, která neměla trpělivost.

V místnosti byli přítomni čtyři lidé: vdova Anna Janeková, sluha Josef, továrníkův obchodní partner František Novotný a sekretářka slečna Kovářová. Každý z nich měl v očích jiný druh strachu.

Růžek nejprve věnoval pohled vdově. Anna Janeková se nervózně ohlédla, její ruce se svíraly v klíně. Růžek si všiml drobné skvrny na jejím rukávu. Inkoustová.

„Paní Janeková,“ oslovil ji Růžek tiše, „prosím, povězte mi, co jste dělala večer, když došlo k této tragédii.“

„Byla jsem v salonu s hosty, pane inspektore. Nikdo neměl důvod ublížit mému manželovi.“

Růžek přikývl. A sluha? Josef se zhluboka nadechl a odpověděl: „Byl jsem v kuchyni, připravoval večeři. Nic jsem neslyšel, pane inspektore.“ Josefův příběh zněl příliš vyumělkovaně.

Obchodní partner Novotný mluvil s podrážděním: „Nesmysl! Ano, pohádali jsme se. O zisk. Ale když jsem odcházel, byl naživu! Šel jsem rovnou do divadla.“

Sekretářka Kovářová se chvěla. „Já… já jsem mu jen nesla nové smlouvy. Když jsem odcházela, byl nervózní, ale živý.“ Růžek zpozoroval, že v knize návštěv se objevilo její jméno s časem pozdějším, než udávala.

Růžek se vrátil do své kanceláře na c. k. policejním ředitelství na Ferdinandově ulici. Věděl, že pravda je skryta v detailech, které ostatní přehlédnou. Otevřel své poznámky a začal pečlivě analyzovat všechny dostupné informace. V jeho mysli se skládaly drobné střípky v mozaiku, která odhalovala motivy, vztahy a tajemství skrytá pod povrchem.

Přemýšlel o manželce, jejím nervózním chování, o služebnictvu a o zvláštním zápisu v účetních knihách. Kdo by mohl mít z vraždy prospěch? Byl to podnikatelský konkurent, nebo snad někdo z rodiny?

Růžek věděl, že odpovědi nenajde v křiku ani násilí, ale v tichu a pozornosti. Po hodinách přemýšlení se rozhodl vrátit do domu Janekových a znovu prozkoumat místo činu. Tentokrát se díval nejen očima inspektora, ale i člověka, který zná lidskou povahu a její slabiny.

Inspektor Růžek se vracel k vyšetřování s novou dávkou odhodlání. V domě továrníka Janeka měl nyní na seznamu podezřelých nejen manželku Annu a sluhu Josefa, ale také několik dalších osob z blízkého okolí oběti.

Například obchodní partner pan Novotný, s nímž Janek nedávno vedl vášnivou hádku kvůli rozdělení zisku. Také sekretářka slečna Kovářová, která měla přístup k citlivým dokumentům a projevovala zvláštní nervozitu při inspektorových otázkách. A konečně několik zaměstnanců továrny, kteří si stěžovali na tvrdé podmínky a nespravedlivé zacházení.

Růžek je jednoho po druhém vyslýchal, pečlivě zaznamenával každý detail a sledoval i ty nejmenší nesrovnalosti v jejich výpovědích. Všechny stopy však zatím vedly do slepé uličky. Nejistota ho však nezastavila. Věděl, že pravda je vždy někde blízko, jen je potřeba ji umět správně rozpoznat.

Inspektor Růžek si všiml, že pan Novotný při výslechu působil na první pohled klidně, ale v hlase se mu občas objevil nepatrný tón podráždění, který naznačoval, že leccos skrývá. Slečna Kovářová zase působila nejistě a její odpovědi byly často rozporuplné. Josef, sluha, se snažil působit loajálně, ale jeho oči někdy vyhledávaly úkryt v koutě místnosti, jako by se bál, že ho někdo pozoruje.

Růžek si uvěBrno, listopad 1903.

Město bylo toho večera zalito těžkou mlhou, která se plazila mezi starobylými hradbami a nově vznikajícími bulváry. Plynové lampy vrhaly mdlé kužely světla, v nichž se mihotala vlhká pára, a dlažba na Masarykově třídě klouzala pod nohama chodců. Tramvaje drnčely po kolejích a jejich zvony se rozléhaly jako vzdálené výstrahy. Bylo něco po deváté hodině, když se inspektor Viktor Růžek s vyhrnutým límcem kabátu blížil k domu, kde došlo k tragédii, jež měla otřást nejen brněnskými fabrikantskými kruhy, ale i samotným policejním ředitelstvím na Ferdinandově ulici.

Obětí byl továrník Karel Janek, muž padesátník, známý pro svou houževnatost i bezohlednost. Jeho textilní podnik na Křenové zásoboval látkami polovinu Moravy. Toho večera byl nalezen mrtev ve své pracovně, s nožem hluboko v srdci.

Růžek vešel do domu. Přivítal jej pach vosku a kadidla, protože rodina patřila mezi zbožné. V předsíni stál sluha Josef, bledý, oči sklopené, ruce křečovitě sevřené.

„Pane inspektore,“ pronesl rozechvěle. „Pan továrník… je ve své pracovně. Lékař… už nemohl pomoci.“

Růžek přikývl, sundal klobouk a s chladnou rozvahou přešel do pracovny. Místnost působila na první pohled neobyčejně čistě. Až příliš. Vše bylo uhlazené, stůl zbaven prachu, koberce vyčesané. Jen mrtvola s nožem v hrudi rušila tento pečlivě sestavený obraz.

„Kdo měl odvahu takto uklidit po vraždě?“ pomyslel si Růžek a sklonil se k tělu. Zvedl ruku oběti – byla ztuhlá, smrt nastala před několika hodinami. V koutku oka uvízl stín slzy. To inspektora zaujalo. Továrník prý nebyl mužem, který by snadno plakal.

Na stole ležely otevřené účetní knihy a několik dopisů. Jeden z nich byl natržený, jako by jej někdo prudce otevřel. V levém rohu stolu se válela skvrna inkoustu. Růžek si všiml, že jedna číslice v účetní knize byla přepsaná – hrubě, kostrbatě, rukou, která neměla trpělivost.

V místnosti byli přítomni čtyři lidé: vdova Anna Janeková, sluha Josef, továrníkův obchodní partner František Novotný a sekretářka slečna Kovářová. Každý z nich měl v očích jiný druh strachu.

Růžek nejprve věnoval pohled vdově. Byla to žena kolem čtyřicítky, s bledou tváří a očima, které se bránily setkání s jeho pohledem. Držela v ruce kapesník, nervózně ho mačkala. Na rukávu jejího tmavého šatu se rýsovala malá, sotva patrná skvrna. Inkoustová.

„Paní Janeková,“ oslovil ji jemně, ale pevně, „kde jste byla, když se tato neštěstí stalo?“

„V salonu,“ odpověděla chraplavě. „Měla jsem tam dvě přítelkyně, které mi mohou dosvědčit, že jsem neodešla.“

Růžek přikývl, ale všiml si, že její ruce se třesou více, než by odpovídalo pouhému šoku.

Sluha Josef, muž středních let s prošedivělými vlasy, promluvil jako další. „Já jsem byl v kuchyni, pane inspektore. Připravoval jsem večeři. Slyšel jsem jen, že pan továrník křičí. Myslel jsem, že se hádá s panem Novotným. Když jsem přišel, bylo už pozdě.“

Obchodní partner Novotný byl vysoký, statný muž s ostrými rysy. Jeho oči se leskly podrážděním. „Nesmysl! Ano, pohádali jsme se. O zisk, o nové zakázky. Ale když jsem odcházel, byl naživu!“

„A kdy přesně jste odešel?“ zeptal se Růžek.

„Krátce po sedmé. A šel jsem rovnou do divadla na Zelňáku. Můžete se optat, byl jsem tam s přáteli.“

Sekretářka Kovářová, mladá žena s pevně sevřenými rty, se chvěla jako osika. „Já… já jsem mu jen nesla nové smlouvy. Když jsem odcházela, byl nervózní, ale živý. Neviděla jsem nikoho jiného.“

Růžek mlčel. Věděl, že pravdu nelze vyčíst z prvních slov. Byla skrytá mezi řádky, v detailech. Přistoupil k oknu. Sklo bylo orosené, ale na parapetu zůstal otisk ruky. Cizí, příliš hrubý, aby patřil ženě.

Vyšel z místnosti a prošel domem. V chodbách vládl klid, jen z dálky doléhal šepot služebnictva. Když otevřel šatnu, jeho pozornost upoutala těžká skříň. Zkontroloval ji – uvnitř se skrýval falešný panel. Za ním úzká mezera, kde by se snad člověk na chvíli ukryl.

„Někdo tu čekal,“ řekl si tiše. „Někdo, kdo znal dům.“

Vrátil se do pracovny a posadil se ke stolu. Rozhodl se vyslýchat jednoho po druhém.

Nejprve Novotného. Ten hovořil sebevědomě, ale v hlase mu občas zazněl hněv. Růžek věděl, že muž jako on je schopen prudkého činu, ale důkazy scházely. Jeho alibi bylo silné.

Poté sekretářka. Ta se zamotávala do vlastních slov. Tvrdila, že u pana továrníka byla jen krátce, ale v knize návštěv se objevilo její jméno s časem pozdějším, než udávala. Nervózně se ošívala, jako by se bála prozradit víc, než chtěla.

Nakonec sluha. Josef se snažil působit věrně, ale Růžek zpozoroval, že se mu ruce potí a pohled uhýbá k zemi. Jeho příběh o přípravě večeře se zdál příliš vyumělkovaný. A navíc – kdo by připravoval hostinu, když pán byl sám ve své pracovně?

Podezření se vršila jedno na druhé. Růžek si zapisoval každý detail, každý rozpor.

Následující dny se ponořil do studia továrníkových účtů. A tam nalezl první klíč: velká část peněz mizela neznámo kam. Podpisy u převodů byly nešikovně padělány. To ukazovalo na někoho, kdo měl přístup k dokumentům, ale nebyl zručný v účetnictví.

Byla to sekretářka? Nebo sám sluha, který mohl knihy snadno přesouvat? Anebo manželka, která měla k pracovně volný přístup?

Jednoho večera se Růžek vydal znovu do továrníkova domu. Tentokrát bez ohlášení. Všiml si, že vdova Anna sedí u stolu, před sebou otevřený dopis. Když jej zahlédla, rychle ho ukryla do zásuvky. Inspektor však měl bystrý zrak – zahlédl slovo „prodej“.

Byl snad továrník na pokraji bankrotu? Chtěl prodat závod bez vědomí rodiny? To by vysvětlovalo motiv – někdo z blízkých se mohl cítit zrazen.

Další stopa přišla od jednoho z dělníků. Mladý muž jménem Franta se Růžkovi svěřil, že v posledních týdnech vídal Novotného, jak se s továrníkem hádá přímo v hale. A že slyšel cosi o „zrůdné zradě“.

Podezřelých bylo dost. Každý měl motiv, každý měl možnost. Ale kdo měl odvahu vzít nůž a zasadit smrtelnou ránu?

Růžek se ponořil do své práce. Noci trávil ve své kanceláři, kde světlo petrolejky osvětlovalo jeho poznámky a mapu vztahů mezi podezřelými. V duchu slyšel továrníkův výkřik, viděl kapku inkoustu na stole, otisk ruky na okně, skvrnu na manželčině rukávu. Každý detail se skládal do mozaiky.

Pak přišel zlom. Byla nalezena poznámka ukrytá v účetní knize – výhružný vzkaz psaný rozechvělou rukou: „Zničíš nás všechny. Nedovolím ti to.“ Růžek poznal, že rukopis nepatří Novotnému. Patřil ženě.

Když konfrontoval paní Janekovou, zbledla. Přiznala, že našla dopisy, v nichž manžel plánoval prodat továrnu. Znamenalo by to konec rodiny, ztrátu postavení i střechy nad hlavou. Když se s ním snažila mluvit, pohádali se. V návalu zoufalství sáhla po noži.

Růžek ji chvíli mlčky pozoroval. Viděl před sebou ženu zničenou okolnostmi, oběť i pachatelku zároveň. Vzpomněl si na slova soudního lékaře: rána byla vedena prudce, ale ne zručnou rukou.

Pomalu jí nasadil pouta. „Paní Janeková,“ řekl tiše, „pravda se vždy ukáže. Byla jste to vy.“

Když ji odváděli, v domě zavládl tíživý klid. Sluha sklopil hlavu, sekretářka se rozplakala, Novotný odvrátil pohled.

Inspektor Růžek vyšel do mlhavé noci. Plynové lampy hořely mdle, tramvaj na Joštově cinkala v dáli. Brno spalo, nevědomé o tragédii, která se odehrála v srdci jednoho domu. Růžek si zapálil cigaretu a pohlédl k Špilberku, jehož temná silueta se tyčila nad městem jako memento.

„Vrah jsi ty,“ zopakoval si v duchu. „A já tě vždycky najdu.“domil, že každý z těchto lidí měl svůj motiv, a přesto žádný z nich nebyl zcela nevinný. Ale kdo z nich měl skutečnou odvahu a motiv vraždu spáchat?

Večer, když inspektor opět seděl ve své kanceláři, procházel si poznámky a porovnával všechny stopy a svědectví. Najednou si všiml něčeho, co mu předtím uniklo – drobný detail v účetních knihách, který ukazoval na manipulaci, jež mohla vést k závažnému finančnímu skandálu.

„Tady je klíč,“ pomyslel si Růžek. „Někdo chtěl zničit pověst pana Janeka, a vražda byla jen vyvrcholením té hry.“

Následující den inspektor Růžek opět navštívil továrnu pana Janeka. Procházel halami a mluvil s dělníky, snažil se zachytit jejich nálady a možné stopy. Jeden z dělníků, mladý muž jménem Franta, se mu svěřil, že viděl v posledních týdnech několik neobvyklých schůzek mezi Janekem a panem Novotným.

Růžek si uvědomil, že finanční motiv je silnější, než si původně myslel. Také však začal podezřívat, že vrah je někdo, kdo dokonale rozumí chodu továrny i rodiny Janekových – a mohl tak manipulovat jak s lidmi, tak i s důkazy.

Večer přišel na policejní ředitelství zprávu, že slečna Kovářová zůstala v kanceláři sama pozdě do noci a byla spatřena, jak něco rychle maže z dokumentů. Inspektor Růžek se rozhodl jednat.

Inspektor Růžek si uvědomil, že je třeba věnovat zvláštní pozornost každému z podezřelých, jejich motivům a chování.

Pan Novotný, obchodní partner, byl známý svou prudkou povahou a neústupností. Jeho hádka s Janekem nebyla jen o penězích, ale i o moci a prestiži. Růžek si všiml, že Novotný při výslechu často skřípal zuby a jeho pohledy byly ostré jako břitva. Mohl snad žárlit na Janekův úspěch natolik, aby sáhl k vraždě?

Slečna Kovářová, sekretářka, byla mladá a ambiciózní. Její nervozita při výslechu nebyla překvapující, ale její pokusy mazat dokumenty pozdě večer na policejním ředitelství vzbuzovaly otázky o její loajalitě. Mohla mít své vlastní tajemství, které chtěla skrýt, nebo byla jen vyděšená z možných důsledků?

Josef, sluha, působil věrně, ale jeho drobné lži o tom, kde přesně byl v době vraždy, a nervózní pohyby rukou naznačovaly, že něco skrývá. Mohl mít osobní důvod k nenávisti vůči panu Janekovi?

Paní Janeková, manželka oběti, byla zdánlivě zdrcená, ale Růžek si všiml drobných protikladů mezi jejími slovy a chováním. Její skvrna na rukávu a otisk na dveřích pracovny mohly být náhodné, ale také mohly skrývat něco víc.

Inspektor Růžek pečlivě analyzoval chování všech podezřelých, aby zjistil, kdo z nich mohl vraždu skutečně spáchat.

Pan Novotný byl sice rozhněván kvůli hádce s Janekem, ale jeho alibi bylo pevné – večer vraždy ho viděli několik svědků na veřejném představení v divadle na Zelňáku. Navíc jeho prudká povaha byla spíše známá jako výbušnost slov než činů. Růžek tak musel Novotného vyřadit z přímých podezřelých.

Slečna Kovářová byla nervózní a pokoušela se mazat dokumenty, protože objevila finanční nesrovnalosti, které mohly poškodit nejen továrnu, ale i její vlastní budoucnost. Chtěla tak zabránit skandálu, ne vraždě. Její nervozita byla spíše strachem z odhalení než příznakem viny.

Josef, sluha, měl drobné rozpory ve svých výpovědích, ale vysvětlil je tím, že byl zmatený a vystresovaný tím, co se stalo. Navíc se ukázalo, že v době vraždy byl na dvoře a několik sousedů ho vidělo. Jeho vztah s panem Janekem byl sice komplikovaný, ale ne natolik, aby sáhl k vraždě.

Paní Janeková byla zdrcená smrtí manžela a její drobné nesrovnalosti v chování mohly být důsledkem šoku a stresu. Skvrna na rukávu byla od inkoustu z dopisu, který psala manželovi, a otisk na dveřích byl pravděpodobně od její ruky, když se pokoušela vstoupit do pracovny před inspektorem.

Inspektor Růžek se vrátil do domu Janekových s pevným přesvědčením, že pravý pachatel je někde mezi nimi, ale zatím skrytý pod vrstvou klamů a polopravd. Pečlivě znovu procházel všechny stopy a vzpomínal na detaily, které na první pohled vypadaly bezvýznamně.

Pak si všiml drobného detailu, který mu unikl – kniha na stole, která byla nedávno otevřená, měla mezi stránkami zažloutlou vložku s rukou psanou poznámkou. Poznámka obsahovala výhružku, ale nikdo ji nechtěl přiznat. Růžek si vzpomněl na nepřirozený úklid pracovny, který působil povrchně a spíše zakrýval něco než odhaloval.

Inspektor se rozhodl konfrontovat paní Janekovou s tímto objevem. Její tvář zbledla, když poznala rukopis – byl to rukopis jejího manžela. Nakonec přiznala, že v den vraždy našla tajné dopisy, které odhalovaly, že Janek plánoval prodat továrnu, a tím zničit budoucnost celé rodiny.

V zoufalství a strachu o svůj osud se rozhodla jednat. Když se Janek vrátil domů a začal jí vyhrožovat, došlo k hádce, která skončila tragédií. Paní Janeková uchopila nůž, který ležel na stole, a v záchvatu zoufalství ho zabila.

Pád domu Dr. Richtera

Město nebylo jen industriálním centrem; bylo epicentrem etnického napětí, kde proti sobě stály ambice českých a německých elit. Každá nová cihla, každý nový finanční pakt, byl vnímán jako válečný akt.

Na c. k. policejní ředitelství na Ferdinandově ulici vtrhla panika. Tentokrát nešlo o tichou krádež příze, nýbrž o politický výbuch hrozící destabilizovat region. Inspektora Viktora Růžka si předvolal sám jeho nadřízený, Baron von Kaltwasser, vídeňský byrokrat se strnulým, ustaraným výrazem. Barona zajímal jen jeden stav: Ruhe und Ordnung – Klid a Pořádek.

„Růžku, jde o Dr. Emanuela Richtera,“ pronesl Baron, prsty nervózně poklepávaje na desku stolu. „Čelný představitel německého Městského výboru, klíčový sponzor nového kulturního centra. Byl napaden. A co hůře – z jeho trezoru zmizel Císařský dluhopis v hodnotě celého jmění. Podpis měl proběhnout zítra. Ve Vídni očekávají okamžité zatčení českých anarchistů.“ Baron se opřel, jeho pohled byl příkazem.

Růžek přikývl. Věděl, že spravedlnost v tomto případě je podřízena politické nutnosti. Zvedl se bez dalšího slova a vydal se na Elisabethgasse 13. V podobných případech se rozkazy neodmítají – a zvlášť ne, když přicházejí z Vídně.

V Richterově honosné rezidenci, chráněné vysokým plotem, našel Růžek postaršího politika v ložnici. Richter byl při vědomí, ale omámen chloroformem a neustále opakoval fráze o „českém teroru a zrádcích“. Místnost vyzařovala bohatství a německou pořádkumilovnost.

Růžek ignoroval hysterické výkřiky o politické sabotáži a zaměřil se na detaily. Vstupní dveře nebyly násilně prolomeny. Trezor v pracovně nebyl násilně otevřen ani odcizen, ale jen otevřen. To naznačovalo, že pachatel znal kombinaci.

Kruh podezřelých byl široký jako propast mezi českým a německým Brnem. V očích policie mohli být viníci mezi radikálními Mladými Čechy, mezi obchodními konkurenty i v samotném Richterově vnitřním okruhu. Skupina vedená studentem Karlem Richtera veřejně odsoudila za „kulturní agresi“ a měla motiv, ale Růžek pochyboval, že by znali trezorovou kombinaci. Herr Gruber, obchodní rival, by zase z Richterova finančního pádu získal klíčové stavební kontrakty, měl prostředky i chladnokrevnost, ale proč by se maskoval jako český anarchista a použil chloroform? A pak byla sekretářka Marie, mladá žena s neustále sevřenými rty. Růžek z jejích obratů poznal, že je českého původu, ale loajálně pracovala pro německou elitu. Přístup ke všem dokumentům měla a Richterovy zvyklosti znala dokonale.

Při detailní prohlídce Růžek našel dvě stopy. Richterův trezorový kód byl den předtím kvůli novému dluhopisu změněn a znal jej jen Richter a Marie. A na orientálním koberci u okna se objevila malá, přiškvařená stopa, zřejmě od nedbale odhozené cigarety. Byl to drobný, bezvýznamný projev nepořádku, který kontrastoval s velikostí ukradené částky.

Růžek vyslechl Josefa, radikálního studenta, který přiznal, že poslali Richterovi výhružné dopisy psané na levném papíře, aby ho donutili odstoupit, ale krádeže se štítili. Růžek mu uvěřil – Karel byl fanatik ideologie, nešlo mu o zisk. Grubera, obchodního rivala, vyslechl s chladnou úctou. Gruber měl pevné alibi a příliš velkou moc na to, aby se uchyloval k podobně špinavým metodám.

Růžek se vrátil do kanceláře, kde Marie seděla na židli s rukama v klíně. Vypadala klidněji než při prvním výslechu, ale její oči se upíraly do prázdna. Na stole mezi nimi ležela složka s důkazy – výtisky, klíče, několik výpovědí.

„Slečno Marie,“ začal, „mám tu něco, co mi vrtá hlavou. Říkal jsem si, že mi to možná pomůžete vysvětlit.“

„Ráda, pane inspektore,“ odpověděla, až příliš rychle.

„Ten kód k trezoru,“ pokračoval pomalu a otevřel složku. „Byl změněn před dvěma týdny. Podle záznamů ho znali tři lidé – pan Richter, vy… a jeho bratr. Ten je ale od té doby ve Vídni. Mohl byste mi říct, kdo kód znal ještě?“

Marie sebou nepatrně trhla. „Nikdo. Pan Richter mi věřil. Jen já a on.“

Růžek přikývl, ale neodvrátil pohled. „Zajímavé. A přesto se kód objevil u dveří trezoru. Na papírku. Ve vašem písmu.“

Zbledla. „To není pravda,“ vyhrkla. „To někdo… někdo to musel opsat! Já bych…“

„Věřím, že byste to sama neudělala,“ přerušil ji klidně. „Ale někdo blízký by mohl. Někdo, komu jste věřila. Třeba bratr?“

„Petr?“ zasmála se nejistě, ale v hlase už zněl zlom. „Ten… ten se o ty věci nikdy nezajímal. On… studuje.“

„Ano,“ přitakal Růžek. „Na Deutsche Technische Hochschule Brünn, pokud se nemýlím. Zajímavé místo. Dnes ráno nám hlásili, že z laboratoře zmizela láhev chloroformu.“

Ticho. Jen kapka vody dopadla z okapu na okenní parapet.

„Marie,“ pokračoval Růžek tišeji, „tohle všechno mohlo být ještě vysvětleno náhodou. Ale v jeho bytě jsme našli rukavice se zbytky té samé látky. A v kapse lístek – s číslem trezoru.“

Marie sevřela ruce do pěstí, ale nepromluvila. Oči se jí zalily slzami.

„Nemusíte nic říkat,“ dodal Růžek klidně. „Jen… potvrďte, že jste mu kód řekla. A řekněte mi proč.“

Dlouho mlčela. Když konečně promluvila, byl to sotva slyšitelný šepot: „Chtěl si jen půjčit. Jen na chvíli. Měl dluhy… karty, hospody. Říkal, že to vrátí, že to nikdo nepozná. Já… já mu věřila.“

Růžek přikývl, aniž by projevil vítězství. „A on se rozhodl pro snadný zisk.“

Marie přikryla obličej rukama. „Nechtěla jsem… nechtěla jsem mu pomáhat krást. Chtěla jsem jen, aby se z toho dostal.“

Růžek po chvíli dodal: „Chlorofom ukradl z laboratoře, viďte? To nebyl čin politika ani zločinecké bandy. Jen zoufalý mladík, který si myslel, že ošálí svět i vlastní sestru.“

Když zvedla oči, nebylo v nich vzdoru – jen únava. „Je to můj bratr,“ zašeptala. „A já ho poslala ke dnu.“

Růžek se pomalu postavil, složku zavřel a řekl tiše: „Ne, slečno Marie. Jen jste mu věřila. A to je chyba, kterou dělají i ti nejlepší z nás.“

Nyní nastal Růžkův diplomatický tanec. Dopad pravdy by byl devastující: politický útok se ukázal jako obyčejný, interní zlodějský čin motivovaný studentským dluhem, navíc usnadněný českou sourozeneckou vazbou. To by diskreditovalo Richtera i Baronovy bezpečnostní složky.

Růžek zajistil dluhopis, který Petr schoval v podnájmu. Poté předstoupil před Barona von Kaltwassera.

„Barone,“ začal Růžek, „dluhopis je zajištěn. Skutečný stav je, že nešlo o žádný politický útok, ale o kriminální čin z vnitřního okruhu. Pachatelem je jistý Petr, chudý student a hazardní hráč. Dostal se ke kódu prostřednictvím zneužití důvěry… zločin byl motivován osobním finančním zoufalstvím, nikoli politickou diverzí.“

Baron zbledl, ale v očích se mu mihnul stín úlevy. „Finanzielle Verzweiflung! To je ponížení! Ale apolitisches Delikt... To je ponížení, ale… lepší než revoluce.“ Znamenalo to, že nemusí zatknout desítky českých aktivistů,

„Přesně tak, Barone. Pro zmírnění tlaku z Vídně můžeme veřejně prohlásit, že šlo o obyčejnou zpronevěru a izolovaný případ. Vina padá na studenta, který se nechal unést bídou. Politické napětí tímto útokem nebylo zneužito, ale naopak ukončeno.“

Růžek zajistil zatčení a řádné potrestání Petra jako násilníka a zloděje. Sekretářku Marii neudal policii, ale zařídil její tichý odchod z Richterových služeb. Její trest spočíval v ruině jejího postavení a sociální degradaci, což Růžek považoval za odpovídající, i když neformální, spravedlnost.

Baron von Kaltwasser, s úlevou, že se vyhnul politickému skandálu, přikývl. „Dobře, Růžku. Gute Arbeit. Ujistěte se, že toto zůstane pouze vnitřní záležitostí policie. Klid a Pořádek jsou zajištěny. Můžete propustit ty studenty.“

Inspektor Růžek se vrátil do své kanceláře. Věděl, že spravedlnost zvítězila jen z poloviny; zloděj byl potrestán, ale politická korupce, která vedla k tomuto napětí, zůstala nedotčena.

Zapálil si doutník. V Brně se i ta nejčistší spravedlnost musela často omývat studenou vodou diplomacie.

Tkadlec zločinu

Chladné říjnové dopoledne roku 1903 dusilo cihlové zdi c. k. policejního ředitelství na Ferdinandově ulici v Brně těžkým závanem vlhkosti a byrokratického prachu. V jedné z pracoven, kde byl každý papír srovnán tak úzkostlivě, až to působilo spíše stísněně než přehledně, seděl inspektor Viktor Růžek. Jeho kancelář nebyla útočištěm, ale laboratoří – místem, kde se zákon potkával s psychologií lidské viny. Růžek, původně advokát, měl v sobě neústupnou touhu po přesnosti, která ho odlišovala od většiny kolegů. Pro něj neexistovala náhoda, pouze skryté souvislosti.

Právě probíral katastrální spis v bezvýznamném sousedském sporu, když do dveří bez klepání vpadl mladý strážmistr. V ruce svíral spis opatřený rudou pečetí naléhavosti.

„Pane inspektore, zpráva z Kuřimi,“ vyhrkl. „Baron Otto von Klement… zmizel před třemi dny. Dnes ho našli. Mrtvého.“

Růžek, muž obvykle klidný a málomluvný, odložil brýle a zamračil se. Klement nebyl ledajaký občan – bankéř, majitel cihelen, člověk, jehož jméno budilo respekt i závist. Jeho náhlé zmizení se dosud vysvětlovalo soukromou cestou do Vídně, snad i románkem s některou z početných milenek. Teď se ukázalo, že pravda je mnohem temnější. A s ní se Morava probudila do skandálu, který měl otřást celou společností.

Na místo činu vyrazil okamžitě. Kočár barona Klementa stál opuštěn u okraje lesa, kousek od jeho venkovského sídla. Koně byli přivázáni, klidní, jakoby čekali na pána. Tělo však leželo o kus dál – v příkopě pod starou olší. Baron byl mrtev. Kulka z pistole mu pronikla hrudí.

První ohledání potvrdilo vraždu. Věci denní potřeby byly rozházeny, jako by došlo k potyčce. Baronova peněženka zmizela, kufřík s pečetí byl násilně otevřen a jeho obsah pryč. Na zemi ležela rozbitá schránka na víno, s níž baron rád cestoval, aby mohl pohostit lesní správce či přátele. Kuriózní však bylo, že láhev uvnitř zůstala neporušená, odhozená opodál.

„Loupež, pane inspektore,“ zafuněl komisař Sláma, robustní muž se sklony k rychlým závěrům. „Klasika. Bohatý pán, venkov, tma. Nějaký pobuda z Podolí, nebo potulný gauner od Břeclavi.“

Růžek mlčel. Obcházel tělo a místo nálezu s pohledem, který jako by četl neviditelný inkoust. Zastavil se u manžety mrtvého – zachytila se v ní drobná tříska z olše. Poloha těla se zdála být až příliš úhledná na oběť vraždy v zápalu boje. A především – rozbitá schránka na víno působila záměrně, jako kulisa nastražená pro policejní oči. Kdyby šlo skutečně o loupež, proč zůstala láhev celá?

„Ne, Slámo,“ řekl tiše. „Loupež je chaos. Tohle je divadlo. To není stopa zloděje, to je úpravená scéna pro nás.“

Pohřeb barona Klementa, konaný s okázalou pompou v kostele sv. Jana Křtitele, se stal událostí, o níž mluvilo celé Brno. Sotva byla rakev spuštěna do hrobu, objevily se první nepřímé důkazy, které ukazovaly k jediné osobě – Karlu Novákovi, baronovu synovci a dědici.

Novák byl známý svým hýřivým životem, vášní pro hazard a nekonečnými dluhy. Jeho pověst byla skvrnitá a městská honorace ho považovala za černou ovci rodu. Zanedlouho se objevila i výpověď jeho milenky, jež tvrdila, že se v den vraždy pohádali. „Říkal mi,“ plakala, „že brzy přijde k majetku, ať jen vydržím. Ale zároveň šeptal, že nesmí nikdo zjistit, jak k němu přijde. Byla jsem z toho vyděšená.“

V dílně, kde opravovali Novákův kočár, našli policisté prázdnou krabičku od střeliva odpovídající ráži vražedné kulky. V jeho kanceláři pak chyběly účetní knihy a na podlaze ležely střepy sklenice – jako po prudké hádce. Zdálo se, že důkazy mluví jasně.

Komisař Sláma triumfoval. „Hotovo. Motiv, prostředek, svědek. Máme vraha.“

Novák byl zatčen. Veřejnost si oddychla. Ale Růžek, který večer seděl sám ve své pracovně a studoval výpovědi, měl čím dál větší pochybnosti. Všechny stopy na něj působily až příliš průhledně. Příliš dokonalé.

„Proč by skutečný vrah nechával krabičku od střeliva ležet na očích? Proč by vykládal milence o svém úmyslu? To není vrah, to je nastrčený viník,“ zamumlal si inspektor.

Alois Vlček, inženýr, dlouholetý přítel barona a jeho obchodní partner, byl od prvního okamžiku u vyšetřování. Poskytoval policii ochotně informace o Klementových zvycích, ukazoval jim plány panství, sám trval na tom, že Novák je schopný čehokoliv. Byl to muž bez poskvrny, vážený, s pověstí precizního odborníka. Vlček také identifikoval baronovo tělo. A právě on upozorňoval, že se z kočáru ztratila důležitá listina – snad závěť či obchodní smlouva.

Růžka však cosi na Vlčkovi dráždilo. Přílišná ochota, přílišná snaha přesvědčit, přílišná preciznost. A hlavně – detail, který si zapamatoval. Vlček pil výhradně červenou frankovku. A láhev frankovky, nalezená v baronově rozbité schránce, byla téže značky, jakou Růžek nedávno viděl u Vlčka doma. Jenže ta baronova ležela na zemi celá, nedotčená. Jako by měla sehrát roli v divadle.

Inspektor se toho večera posadil ke stolu, přejel si prsty po spáncích a tiše řekl: „Vrah potřebuje, aby vina padla na Nováka. Vrah mluví o zmizelých dokumentech. Vrah má největší užitek z Klementovy smrti. Ale vrah se přepočítal. Preciznost je dobrý sluha, ale zlý pán.“

Brno v roce 1903 bylo městem v přerodu – ztěžklým od staletých zdí a zároveň hýřícím novými kavárnami, elektrickým osvětlením a tramvajemi, které se s neklidným cinkáním proplétaly ulicemi. Na Joštově ulici, tehdy nazývané Josefstädterstrasse, se večer co večer scházeli advokáti, novináři i úředníci, aby v kavárně Esplanade rozebírali nejnovější skandály. A nebylo většího tématu než vraždy barona Klementa.

„Říkám vám,“ rozohnil se v jednom z těch večerů doktor Pfeffer, soudní lékař, „ta rána byla vedená zblízka, skoro z doteku. To není práce náhodného pobudy! Pachatel musel barona znát.“

U vedlejšího stolu přikyvoval státní návladní Hofrichter. „Jenže vše ukazuje na Nováka. A lidé si přejí rychlé rozuzlení. Čím déle budeme otálet, tím více se bude Brno posmívat naší nečinnosti.“

Růžek seděl opodál, poslouchal a mlčky zapisoval poznámky do sešitu. Pro něj nebyla pravda v hluku kavárenských disputací, ale v tichu drobných rozporů.

Ještě té noci se vydal na baronovo panství. Dům stál potemnělý, v oknech se odrážela jen svit luny. Uvnitř panovala zvláštní směs vůně starého dřeva a levandule, kterou prý baron oblíbil v Itálii. Na stole v pracovně zůstaly mapy cihelen, notářské zápisy, dopisy od vídeňských obchodních partnerů. Ale v knihovně byla prázdná mezera – přesně tam, kde měl stát svazek účetních knih.

„Zmizely ty samé knihy, které chybějí i u Nováka,“ pomyslel si Růžek. „Jaká náhoda. A přitom právě ony mohly skrývat důkaz o nesrovnalostech.“

V rohu stála stará almarová skříň, příliš těžká, než aby s ní kdokoliv manipuloval. Růžek ji přesto otevřel. Uvnitř visely baronovy kabáty a pláště. Zdánlivě nic zvláštního – až na to, že zadní deska měla jemnou spáru. Zaklepal. Dutý zvuk. Rukou nahmatal skrytý mechanismus. Dvířka se pootočila a otevřela malý tajný prostor. A tam – několik listin, pečetěný dopis a rozbitý nůž s hnědou zaschlou skvrnou.

Růžek zalapal po dechu. Dopis byl adresován Vlčkovi. Slova, psaná baronovou rukou, byla krátká a chladná:

„Aloisi, vím o tvých machinacích s cihelnami. Pokud je nezastavíš, zveřejním knihy. Zítra se rozhodnu, jak dál.“

To byl klíč. Baron našel odvahu postavit se svému příteli. A za to zaplatil.

Ráno pozval Růžek Vlčka do ředitelství. Vlček přišel sebejistý, v dokonale padnoucím obleku, s klidem člověka, jenž věří, že svět má pod kontrolou.

„Pane inženýre,“ začal inspektor klidně, „mohl byste mi vysvětlit, proč jste v den baronovy smrti tvrdil, že jedete do Vídně, a přitom vás svědek zahlédl u lesní cesty v Kuřimi?“

Vlček se pousmál. „Svědci se pletou. Do Vídně jsem skutečně měl namířeno, jenže jsem cestu odložil.“

„A také,“ pokračoval Růžek, „bych rád věděl, proč se v baronově pracovně nacházel dopis, který odhaluje vaše machinace.“

Na okamžik se Vlčkovi zatmělo v očích. Pak se rychle vzpamatoval. „To je podvrh. Novák jistě nastrčil cokoliv, aby mě očernil.“

Růžek mlčel. Z kapsy vytáhl láhev frankovky. „A ještě poslední věc. Tuhle značku pijete jen vy. Baron ji neměl rád. Tak proč byla nalezena v jeho schránce na víno?“

Vlček polkl. Jeho jistota se začala drolit.

Na první pohled měl inspektor případ v hrsti. Ale věděl, že obvinění tak významného muže nemůže stát jen na domněnkách. Potřeboval důkaz, který by překlenul propast mezi podezřením a jistotou.

A tak začal sledovat Vlčka. Nenápadně, s trpělivostí, která byla jeho největší zbraní.

Vlček se scházel s notářem, vyřizoval obchodní záležitosti, chodil do divadla. Jen jednou se vypravil na venkov – a tam, v polorozpadlé stodole u Obřan, se setkal s mužem, kterého Růžek znal z policejních kartoték. Byl to bývalý žoldnéř, potulný rváč jménem Kosina.

Inspektor pochopil. Vlček si najal vykonavatele, ale sám byl mozkem celé věci. Kosina provedl špinavou práci, Vlček připravil kulisy.

Jednoho večera, v dešti, se Růžek vypravil k hospodě U Tří kohoutů, kde se Kosina obvykle zdržoval. Uvnitř byl hluk, pára a kouř z dýmek. Na stole se leskly korbelové otisky.

„Tak co, Kosino,“ začal Růžek nenápadně, když si k němu přisedl. „Jak chutná víno z baronovy schránky?“

Kosina zbledl. Dlouho mlčel, pak se naklonil blíž. „Já jsem ho nezabil. Já jen držel koně. Pálil Vlček. A když spadl, položili jsme ho k olši. On řekl, že všechno zaplatí. Ale já jsem jen chtěl pár zlatek.“

Růžek cítil, jak se síť kolem Vlčka stahuje. Přiznání bylo na dosah.

Druhého dne ráno se zpráva o zatčení Kosiny roznesla městem jako oheň. V kavárnách na náměstí Svobody se rozproudily hovory, bulvární listy chrlily titulky o „tajemném pomocníkovi vraha“, a všichni se ptali jediné: kdo je skutečným strůjcem baronovy smrti?

Inspektor Růžek však nehodlal nic uspěchat. Potřeboval, aby se Vlček sám chytil do pasti.

Nechal proto sepsat protokol s Kosinovým doznáním a postoupil jej státnímu návladnímu Hofrichterovi. Ten byl zpočátku zdrženlivý: „Pane inspektore, jedno přiznání rváče nám nestačí k usvědčení tak váženého muže, jakým je inženýr Vlček. Potřebujeme víc než slova pobudy.“

„Toho jsem si vědom,“ odpověděl Růžek klidně. „A proto navrhuji malou lest.“

Večer uspořádali na ředitelství předstírané setkání všech osob spojených s baronovým okolím. Dorazil notář Pivoda, tovární účetní Novák, několik baronových příbuzných – a nakonec i inženýr Vlček. Atmosféra byla tíživá, ve vzduchu visel zápach doutníků a napětí.

Růžek nechal přinést předmět, který byl nalezen v tajné schránce za baronovou skříní: rozbitý nůž se zaschlou skvrnou.

„Tento nůž,“ pravil inspektor, „byl nalezen na místě, kam se mohl dostat jen někdo, kdo znal baronovy zvyky. Pochází z dílny pana kováře Hrocha v Králově Poli – a jeho účetní knihy dokládají, že přesně takový kus byl před měsícem zakoupen na jméno Vlček.“

V místnosti to zašumělo. Vlček se pokusil o úsměv, ale tvář mu ztuhla. „To je absurdní. Takové nože může mít každý. A i kdyby… nemá to nic společného s vraždou.“

Růžek pomalu přikývl. „Snad. Ale pak mi vysvětlete, proč se na střence našly otisky, které odpovídají vaší ruce. A proč váš společník Kosina vypověděl, že jste to byl vy, kdo spustil pistoli.“

Vlček zbledl. V tu chvíli poznal, že kruh se uzavírá. Pokusil se ještě o odpor: „Kosina lže, aby si zachránil kůži! To je celé!“

Tu vystoupil notář Pivoda. „Pane inženýre,“ řekl tichým hlasem, „znám vás mnoho let. Ale musím dosvědčit, že jste se mnou krátce před baronovou smrtí probíral možnost, jak získat jeho podíl v cihelnách. A že jste mluvil o tom, že ‚brzy budete mít volné ruce‘.“

Vlček se zhroutil do křesla. Z tváře mu vyprchala barva, zůstal jen zlomený muž, který pochopil, že hra skončila.

Proces se konal na podzim, v přeplněné soudní síni u Cejlu. Veřejnost dychtivě naslouchala každému slovu. Kosina se přiznal k účasti, ale hlavní tíhu viny nesl Vlček. Soudní lékař Pfeffer doložil průběh střelby, státní návladní Hofrichter přednesl obžalobu s důrazem, že šlo o chladnokrevně připravený čin z chamtivosti.

Obhájce se marně snažil hrát na nedostatek přímých svědků. Důkazy byly pevné: dopis, nůž, svědectví Kosiny i notáře.

Rozsudek zazněl jasně: doživotní žalář pro Aloise Vlčka, těžké nucené práce pro Kosinu.

Brno si oddechlo. V novinách psali o „vítězství spravedlnosti“, o „neúplatném inspektoru Růžkovi“. Ale Růžek sám se vyhýbal okázalosti. Večer po vynesení rozsudku seděl v malé hospůdce na Starobrněnské ulici, popíjel pivo a zapisoval do svého sešitu:

„Vražda barona Klementa byla dílem chamtivosti a zrady. Vlček, muž s pověstí úspěšného inženýra, se ukázal být obyčejným zločincem, který prodal přátelství za zlatky. A lidé? Ti se zase jednou přesvědčili, že pozlátko společenských postavení klame. Pod lesklým lakem tváří se skrývá kalná voda.“

Pak zavřel sešit, zapálil si dýmku a zahleděl se do šera. Věděl, že Brno mu přichystá ještě mnoho takových příběhů. A že on bude u toho, aby je rozplétal – s trpělivostí tkadlecova stavu, jak říkával.

Krádež na Zelném trhu

Brno, jaro 1903

Město se probouzelo ze zimy a nový život se s jarní vervou vracel na Zelný trh, to pulzující srdce a žaludek celého Brna. Vzduch byl těžký směsí pachů čerstvého chřestu, hlávkového zelí a zemitým kouřem, jenž stoupal z ranních ohnišť. Šum lidských hlasů, křik prodavaček i cinkot mincí tvořily kakofonii, která byla zároveň důkazem houževnatosti Moravanů, těch neúnavných hospodářů, kteří si i pod dohledem rakouské moci uchovávali své hlučné a nezkrotné království.

Bylo úterý dopoledne a c. k. inspektor Viktor Růžek se prodíral davem na Zelném trhu – či, jak se mu říkalo odnepaměti, na Krautmarktu. Mezi křikem prodavaček, šustěním papírových sáčků a vůní čerstvé zeleniny si vybíral hlávku zelí a pár jablek, když k němu přistoupil uniformovaný strážník, který ho očividně zahlédl v davu.

„Herr Inspektor,“ zasalutoval zadýchaně, „musím Vás… dringend… nutně požádat o pomoc.“

Růžek zvedl obočí a odložil košík. Nebyl tu služebně, ale když strážník pokračoval, bylo zřejmé, že šlo o záležitost naléhavou.

„Obětí je paní Hedvika Pospíšilová,“ vysvětloval strážník, „známá zelinářka, jejíž stánek stojí denně u Parnasu. Nyní je bledá hněvem i zoufalstvím – někdo jí odcizil měšec s denními tržbami. A nešlo o malou sumu, nýbrž o výdělek hned dvou tržních dnů.“

Růžek se nadechl, podíval se přes rameno na zmítající se dav a pomalu přikývl. „Nuže, ukažte mi cestu.“

„Gott im Himmel!“ bědoval strážník, když je vedl k místu činu. „Na Zelném trhu! V tom shonu, Herr Inspektor, je to nemožné! Jistě jen náhoda!“

Růžek nedal na plané omluvy, mávl rukou a zamířil rovnou k Pospíšilové. Ta, žena robustní a srdnatá, nyní však rozčilená k nepříčetnosti, na něj spustila: „Byl u mne, Herr Inspektor! Ten tlustý muž! Hleděl na hrušky, ale oči měl všude!“

Růžek pozvedl zrak a rozhlédl se kolem. Zelný trh byl jako divadelní scéna, na níž hrály desítky lidských dramat. Stánek Pospíšilové stál na kamenné dlažbě, pod nímž se v ranní mlze a tržním prachu jen matně rýsovala sochařská nádhera Parnasu. Po jedné straně se zdvíhal Dietrichsteinský palác, po druhé Reduta. A z okolních úzkých uliček – Mečové a Starobrněnské – se linula temná spleť možných únikových cest.

Zelinářka uchovávala svůj měšec s tržbami pod proutěným košem s ředkvičkami. Kdo jej chtěl nalézt, musel buď vědět přesně, kde sáhnout, nebo mít prsty rychlé jako blesk a štěstí na své straně. Paní popsala podezřelého: „Tlustý pán v šedém kabátě, vlasy mastné, na řetízku stříbrné hodinky. A vytahoval se, jak to pánové umějí!“ Zvláštní bylo, že příliš dlouho předstíral zájem o hrušky, zboží drahé, na němž zelinářka sotva vydělá.

V tom se ozval další hlas, tenký a dotčený. „Herr Inspektor, já jsem ho viděla! Vlastně… já jsem viděla, jak se tam motal i někdo jiný!“ Byla to slečna Marta, drobná květinářka, jejíž stánek s fialkami a narcisy stál opodál. „To byl ten mladý, štíhlý muž, s brýlemi. Byl až příliš slušný. Třikrát si ode mne koupil kytici, vždy pro svou matku, ale pokaždé se na paní Pospíšilovou díval skrze mé fialky. Myslím, že dělal vábničku!“

Růžek si prohlédl slečnu Martu, její líčka zahořela, ale její oči byly plné upřímnosti. Inspektor si podezřelého s brýlemi zapsal, ale v hlučném prostředí se mu „vábnička“ zdála příliš nepravděpodobná – zloděj s brýlemi by nejspíš neměl potřebu poutat pozornost nákupem drahých fialek, které by spíše celou akci jen prodražily a zdržely. Slečna Marta se svým podezřením spíše se snažila zbavit se viny, že si ničeho nevšimla.

Růžek vyslýchal ostatní trhovce, ale většina, znavená ranním shonem, tvrdila, že neviděla zhola nic. Jen mladý učeň z blízkého pekařství, jménem Franta, se osmělil: „Já ho zahlédl, pane inspektore. Ale ne u hrušek. Už dříve. Třikrát šel kolem paní Pospíšilové a pokaždé se zastavil u stánku se starým železem – jako by se tam chtěl schovat.“

K Frantovi se přidal starý pan Václav, prodavač koření, který stál s pytli pepře a skořice hned vedle pekaře. „Toho tlustého jsem sice neviděl, ale viděl jsem jiného cizince! Před hodinou stál u fontány. Byl to voják, zřejmě nějaký poddůstojník, s knírem jako kartáč a s aktovkou. Sledoval Pospíšilovou s takovým zájmem, že jsem si myslel, že jí chce koupit celé zboží! A jakmile se dav zahustil, zmizel jako pára nad hrncem. Ti oficíři z Brna jsou samá opovážlivost, Herr Inspektor!“ Růžek si povšiml, že pan Václav se tvářil až příliš důležitě. Vyloučil vojáka s aktovkou jako podezřelého, protože skutečný kapsář by nikdy nenosil viditelný znak autority – uniformu – a ještě k tomu aktovku, do které by se měšec stěží skryl v takovém shonu.

Tím Růžkovo podezření zesílilo. Zloděj jednal promyšleně, nikoli z náhlého popudu. U stánku se starým železem stál zarostlý Herr Schneider, který si na muže v šedém kabátě také pamatoval. „Ano, Herr Inspektor,“ přitakal. „Ptal se na starou, rezavou páku – bezcenný kus. A přitom neustále pokukoval dolů k Parnasu.“

Inspektor si v duchu spojoval nitky. Tlustý pán předstíral zájem o hrušky, aby odvedl pozornost. Předtím však opakovaně postával u starého železa. „Proč právě páka?“ zamumlal Růžek a přešel k místu. Tam si všiml odtokového kanálu v dlažbě, krytého volnou mřížkou. Vedl přímo do brněnské kanalizace.

„Paní Hedviko,“ obrátil se znovu k Pospíšilové, „jak přesně jste měšec uložila pod koš?“ „Byl pevně přitisknut k zemi,“ pravila. „Jedna ruka musela držet koš, druhá sahat dolů. Bylo by těžké jej tak rychle sebrat.“

Růžek zavřel oči. Zloděj se vůbec nemusel ohýbat. Nestál u hrušek proto, že by je chtěl koupit. Chtěl, aby se paní narovnala a ohnula, aby zakryla stůl na pouhý okamžik. V tu chvíli, kdy nabízela koš s hruškami, on sáhl po měšci. Ale kam jej ukryl tak rychle?

Růžek se vrátil k odtokové mřížce. Náhle mu to bylo jasné. Zloděj nechtěl páku – chtěl mít jistotu, že mřížka je volná. Klekl, prozkoumal okraj a skutečně: v špíně a nečistotách ležel prázdný kožený měšec paní Pospíšilové. Zloděj si mince ponechal, ale důkaz zahodil do nejbližšího úkrytu. Takto mohl projít i kontrolou strážníků – čistý, bez důkazů, s penězi v kapse.

Metoda byla prostá a přitom ďábelsky účinná: rychlost, znalost prostředí a psychologická lest, v níž drahé hrušky sehrály jen roli kulisy.

„Zjistěte, kdo z brněnských hostinců zná tlustého pána se stříbrnými hodinkami,“ poručil Růžek strážníkovi, „a zejména takového, kdo si dnes bude objednát nejlepší vídeňské víno. Hledejte u divadla. Tam jej jistě naleznete.“

Poté se inspektor pomalu vracel k Ferdinandově ulici. Krádež na Zelném trhu nebyla zrodem chamtivosti, nýbrž důkazem přesného odhadu a dravé vychytralosti. A ta se zloději, na rozdíl od paní Pospíšilové, zatím vyplatila.

Poplach na Špilberku

Nocí nad Brnem se rozlehl zvuk těžkého zvonu ze Špilberku. Jeho kovový hlas, určený k vyhlášení poplachu, se nesl dolů do uliček a zněl temněji než obvykle. Obyvatelé pod hradem se budili ze spaní, okna se otevírala a šeptem se ptali: „Co zas tam nahoře…?“

Uvnitř pevnosti byl ovšem zmatek. Stráže pobíhaly s puškami přes rameno, pochod bot duněl kamennými chodbami. „Schnell, schnell! Alarm!“ křičel jeden z kaprálů, zatímco jiný bušil na dveře dozorčí místnosti.

Na nádvoří, osvětleném jen několika lampami, se shromáždila četa vojáků. Jejich velitel, oberleutnant Franz von Heller, muž s ostře zastřiženým knírem a tvrdým hlasem, přešel krokem před nastoupenými. „Ruhe! Stillgestanden!“ (Klid! Pozor!)

„Einer von den Gefangenen ist verschwunden,“ pronesl s ledovým klidem a přejel muže pohledem. „Zmizel vězeň. Dveře byly zu – zamknuté. A přesto… fort.“ Jeho čeština byla lámaná, slova bodala spíš než plynula.

Strážní hlásili: cela číslo 7 je prázdná. Zámek nepoškozený, mříže zdánlivě v pořádku. Nikdo nic neviděl, nikdo nic neslyšel. Jen ráno obchůzka našla slamník prázdný.

Von Heller se zamračil. „Das ist eine Schande. Eine Blamage!“ – „To je ostuda. Blamáž.“ Nebylo však možné udržet tajemství dlouho. Již při ranním nástupu si vojáci šeptali, zpráva pronikla branou dolů na Údolní.

A tak, když se ještě mlha válela kolem Petrova a ranní trhy na Zelňáku se teprve probouzely, na Špilberk vystoupal inspektor Viktor Růžek. Jeho kabát byl vlhký rosou, klobouk nakloněný do čela, krok pevný, ale oči bdělé. Ještě za úsvitu se totiž na stanici objevila dvojice unavených vojáků – hlídka vyslaná jménem velitele pevnosti. Přinesli stručný rozkaz: Herr Oberleutnant von Heller žádá o diskrétní pomoc, a to okamžitě. Vojenská stráž ho přivítala neochotně.

„Guten Tag, Herr Růžek… dobrý den, inspektore,“ zamumlal strážný a zasalutoval, jak byl naučen.

Růžek si všiml, že salutování působí spíše jako snaha o formalitu než upřímný respekt. Civilní policista ve vojenské pevnosti byl vždy cizorodým prvkem.

Na nádvoří už čekal von Heller, napjatý jako struna. „Herr Inspektor,“ oslovil ho, „ich muss Sie bitten… vše vyřídit leise, still und schnell. Diskrétně.“ Růžek jen přikývl a vytáhl zápisník.

Velitel po chvíli dodal tišším hlasem, aby jej neslyšeli ostatní: „Vaše jméno, Herr Růžek, je v Brünn známé. Říkají, že pátráte gründlich – důkladně, a že znáte hříšníky z podsvětí lépe než vlastní kapsu. Moji vojáci mají disciplínu, ale chybí jim znalost ulic a lidí. Proto jste tady vy.“

„Vy tvrdíte, že zmizel vězeň z cely, která byla zamčená?“ „Genau. Přesně tak.“ „Pak mě, pane oberleutnante, zajímá, zda se mi snažíte říct, že se z vězně stal duch a teď na Špilberku straší.“

Na okamžik se v mužově tváři mihlo podráždění. „Bitte, Herr Růžek, žádné vtipy. My potřebujeme rychlé řešení.“

Růžek si zapálil doutník a pomalu vyfoukl kouř. „Dobrá. Ale jestli chcete rychlé řešení, budete muset snést pár mých pomalých otázek.“

Růžek vystoupal po kamenných schodech, které se táhly do chladných hlubin pevnosti. Lampy na stěnách jen slabě osvětlovaly vlhké zdi, kapky vody stékaly po kameni a v prázdných chodbách se ozývaly kroky až příliš hlasitě. Když se ocitl před celou číslo sedm, čekal na něj desátník se svazkem klíčů. Postavil se do pozoru.

„Herr Inspektor,“ hlásil dutým hlasem, „die Zelle war verschlossen – cela byla zamčená. Klíče máme jen my.“

Růžek přikývl a vešel dovnitř. Místnost byla strohá: slamník, lavice, železné dveře. Na první pohled nic výjimečného. Jenže u mříže směrem na nádvoří se cosi nápadného objevilo – železo bylo narušeno zvenčí, jako by se do něj někdo opřel pilníkem nebo páčidlem. Vězeň sám by se k takovému úhlu nikdy nedostal.

„Hm,“ zamručel inspektor, „takže buď tu máme neviditelného vězně, nebo přítele za mřížemi.“ Po chvíli však dodal tišeji: „A nebo… někdo chtěl, aby to tak vypadalo.“ Přešel prsty po poškozeném železe a poznamenal si: Mříž zřejmě narušena až po činu – aby odvedla pozornost od toho, že dveře mohly být prostě odemčeny klíčem.

Přešel k rohu cely a sehnul se. Na podlaze se v prachu zaleskl malý kousek vosku. Zvedl ho kapesníkem a přičichl. Byl to vosk z hrubé vojenské svíce. „Voskové kapky. Někdo sem chodil potmě, ale s vlastní lucernou,“ poznamenal. U dveří si všiml i otisku podrážky – těžké vojenské boty, sešlapané na vnitřní straně. Neodpovídaly však vězeňským střevícům.

Když se otočil, von Heller se už mračil. „Herr Růžek, was wollen Sie damit sagen? Co tím chcete říct?“ „Že mříž někdo narušil zvenku a že tu chodil člověk s vojenskými botami,“ odpověděl klidně. „Jestli to byl vězeň, pak měl sehr gute Freunde – velmi dobré přátele – přímo mezi vašimi muži.“

Velitel posádky zbledl. „Unmöglich! Není to možné!“ Ale nervozita mezi strážnými byla hmatatelná. Každý z nich si najednou prohlížel své boty a hleděl do země.

Růžek si nechal přinést spis o zmizelém. V tlusté složce, popsané německými i českými poznámkami, stálo jméno: Rudolf „Krivý“ Strasser. Recidivista, pašerák, muž s pověstí násilníka, který měl kontakty mezi anarchisty a pašeráky z celé Moravy. Obyčejný vězeň to rozhodně nebyl.

„Tak tady to máme,“ povzdychl si inspektor. „Zmizel nám člověk, který má venku dost přátel a důvodů se vrátit. A vy mi chcete tvrdit, že se to stalo bez vaší pomoci?“

Von Heller zatnul čelist. „Herr Inspektor, meine Männer sind Ehrenmänner – moji muži jsou čestní. Nikdy by…“ „…ale přesto se to stalo,“ skočil mu Růžek do řeči a přejel všechny vojáky pohledem. „A já teď musím zjistit, kdo z vás má těžké boty, trošku vosku na kabátě a svědomí lehčí než peříčko.“

Růžek se nejprve podíval na dozorčího Šebelu, starého strážného, jehož tvář byla probrázděná vráskami a oči znavené. „Nic jsem neviděl ani neslyšel,“ tvrdil opakovaně, ale inspektorovi neunikly nervózní pohyby rukou a drobné třesy při vyslovení svého jména.

Dluhy u lichváře – o nichž Růžek věděl z místního podsvětí – mu dodávaly motiv: mohlo jít o jednoduchou směnu peněz za opatrný průchod cely. Růžek se zamyslel, Šebela mohl tiše použít své klíče, nepozorovaně projít kolem hlídek a vyvést vězně až k odpadnímu kanálu, známému jen zkušeným strážným.

Další v pořadí byl vojenský písař Hollweger, muž s pečlivým límečkem a zápisníkem, který měl přístup ke všem dokumentům a klíčům v pevnosti. Jeho chování bylo klidné, až přehnaně důvěryhodné, jako by se snažil, aby vše vypadalo normálně. Hollweger klidně mohl pozměnit záznamy hlídek, třeba vynechat noční obchůzku, aby útěk vypadal nemožně, a současně zajistit, že Strasser získá klíč od cely.

Z myšlenek ho vytrhnul jeden z vojáků, který se s ním tajně setkal v rohu nádvoří. Sklonil se a šeptem přiznal, že si všiml ženy z podhradí, která se často ptala na pohyby vězňů a hlídek. „Vím, že se s ním setkávala ještě před tím, než skončil za mřížemi…“ dodal, a pak rychle zmizel, než by ho někdo z kolegů zpozoroval.

Třetí podezřelou se tak stala hostinská z podhradí, mladá žena s pronikavýma očima a znalostí každé uličky pod Špilberkem. Ano, mohla dodat Strasserovi informace o bezpečných trasách nebo skrýt venku potřebné vybavení – lano, nářadí či oblečení – které by mu umožnilo překonat hradní zdi a dostat se do města.

A nakonec si do seznamu podezřelých přidal vojáka Krummbacha, mladého a ambiciózního, kterého si Růžek všiml už ráno při nástupu. Krummbach měl reputaci „drsného chlapíka“, který si rád přivydělával mimo službu a bylo známo, že občas nechával cizí osoby projít strážními liniemi – a to i za menší finanční odměnu. Inspektor si živě představoval, jak Krummbach mohl během noční hlídky ignorovat standardní obchůzku, otevřít Strasserovi jednu ze zadních chodeb, a zároveň zajistit, že Šebela ani Hollweger nebudou podezřívat vojáka.

Růžek se zasmál jen tiše, při představě dokonalého „týmu náhody“, který stál za útěkem: každý s motivem, každý s příležitostí, ale pravdu znal jen Strasser sám. Nyní musel inspektor začít skládat střípky dohromady – krok za krokem, aby odhalil, kdo z těchto lidí skutečně umožnil útěk.

Pak stručně oznámil veliteli pevnosti, že má všechny potřebné informace a nyní vyrazí pátrat po vězni do města. „Herr Oberleutnant, vše je připraveno, mám stopy, které potřebuji, a teď musím sledovat směr, kam zmizel,“ řekl tiše, klidným hlasem, který neměl nic společného s panikou, jež panovala mezi vojáky. Von Heller přikývl, přesto v jeho pohledu bylo patrné napětí – věděl, že teď je město Růžkovou arénou.

Nejprve se vydal do hospod na Starém Brně, kde se často pohybovali pašeráci a známí recidivisté. Dým z tabáku a vůně piva se mísily s ranní mlhou, a inspektor si všiml několika známých tváří, které se snažily skrýt nervozitu. Odtud pokračoval k nádraží, kde si všichni museli hlídat odchody vlaků, a nakonec se přesunul na Cejl, kde si mohl nasbírat informace přímo od lidí z ulice.

V jednom z podhradských podniků Růžek vyzpovídal hostinskou, která pro Strassera neměla dobrého slova. Zpočátku se jí moc mluvit nechtělo — tvářila se odměřeně, ruce měla založené na prsou a odpovídala krátce. Ale jakmile padla řeč na jejího nového přítele, jazyk se jí rozvázal.

„No jo, pane inspektore,“ začala, „ten Strasser… von byl špína. Já myslela, že mě má rád, že to s ním bude jinak. Ale on mě jen využíval, co mu přišlo pod ruku. Peníze, nocleh, jídlo... všechno si bral, jak kdyby mu to patřilo.“ Na chvíli se odmlčela a pohled jí zvláčněl. „Já mu i věřila, víte? Říkal, že se změní, že po Špilberku už bude klid. Ale lhář to byl, nic víc. Šel by přes mrtvoly, jen aby si zachránil vlastní kůži.“

Růžek ji nechal mluvit. Zkušeně poznal, že takový proud slov má cenu — občas se v něm zatoulá pravda. Když se nadechla, jakoby mimoděk se zeptal: „A nevíte, kam by se mohl obrátit? Měl někde přátele, skrýš, něco?“

Zavrtěla hlavou, ale nakonec dodala: „Nevím, kdo mu pomáhal, to teda fakt ne. Ale vím, kde bydlel, to jo. Malý bytík na Francouzské, číslo dvanáct, hned nad hospodou. Tam se schovával, když po něm šla policie.“

Její hlas na konci zněl skoro lítostivě. „Ví to celé Brno, pane inspektore. Ale von už dávno není ten, koho jsem znala. Ten můj Strasser… ten zůstal někde tam nahoře, za těma mřížema.“

Růžek si poznamenal adresu a vydal se tam. Po cestě vzal s sebou hlídku strážníků, aby měl jistotu při případném střetu s vězněm nebo jeho komplici. Byt byl malý, úzký pokoj s nízkým stropem, starým dubovým stolkem u okna a několika skrčenými židlemi. Na podlaze ležela chabá sláma a v rohu se válely prázdné krabice, z nichž některé obsahovaly zbytky potravin.

Růžek prohledal nejdříve zásuvky starého stolku – nic, pak otevřel krabice u stěny. V jedné z nich, pod přikrývkou starých hadrů, objevil falešné doklady – cestovní pas (Reisepass) a dělnickou knížku. Padělky byly vyrobeny s překvapivou kvalitou, a navíc mezi nimi bylo i několik identit s cizími jmény. V tu chvíli mu došlo, že útěk nebyl improvizací: Strasserovi někdo pečlivě připravil cestu ven. S největší pravděpodobností vedla přes tajnou chodbu ze Špilberku, z dob, kdy hrad ještě sloužil jako pevnost a vojáci měli tajné únikové trasy pro případ obléhání.

Cestou zpět na stanici se ještě zastavil do hospody, kde dopřál krátký odpočinek a vyslechnul názory místních hostů. Někteří tvrdili, že chodba vede až k Svratce, a že tam Strasser mohl uniknout do města bez povšimnutí. Jiní zas tvrdili, že úniková cesta končí ve sklepích domů na Údolní, kde mohl čekat prostředník, který mu zajistil další skrýš. Růžkovi bylo jasné, že každý místní má svou verzi, a teď záleželo jen na něm, aby z těchto útržků složil celý obraz útěku.

Smrt od Červeného raka

Byl mrazivý říjen roku 1903 a Brno, omotané mlžným závojem, se probouzelo do nového dne. Na rohu Ferdinandovy a Jánské ulice stál inspektor Viktor Růžek. Před majestátní budovou Lékárny U Červeného raka, jejíž štít s mohutným zvířetem shlížel na okolní shon, na něj čekal magistr Vilém Bauer, majitel lékárny. Třásl se spíše rozhořčením než chladem.

„Pane inspektore,“ oslovil ho s napětím v hlase, „byla narušena posvátná skříň. Ta, kde jsou uloženy nejpřísněji střežené substance. Zmizelo jen mizivé množství… akonitinu.“

Akonitin. Růžkovi se sevřel žaludek. Jed, který dokáže v nepatrné dávce vyvolat smrt připomínající selhání srdce. Perfektní zbraň pro chladnokrevného vraha.

„Kdo o té skříni věděl?“ zeptal se s napjatou zvědavostí.

„Pouze já, můj asistent Pospíšil a rodina Králových,“ odpověděl Bauer. „Továrník Josef Král zde měl uloženou historickou lékárenskou knihu a jednou mu musel být ukázán i obsah skříně. Tvrdil, že jde o pro jeho studium jedů.“

Růžek zpozorněl. Jen o den dříve zemřel ve své vile na Červeném kopci právě továrník Král, prominentní podnikatel, u něhož jeho osobní lékař Leopold Seidl konstatoval srdeční selhání. Spojitost mezi krádeží akonitinu a smrtí byla zlověstně přímočará.

Vyšetřování začalo přímo v lékárně. Nejprve se inspektor zaměřil na samotného Bauera. Věděl, že lékárník je zadlužen kvůli nešťastné investici do lihovaru, a navíc se s Králem veřejně pohádal. V jeho pracovně však Růžek nalezl dokonale vedené deníky, kde bylo přesně zaznamenáno každé množství preparátů. Každá lahvička měla své číslo, každý gram byl doložen. „Tenhle muž možná Krála nenáviděl,“ uvažoval inspektor, „ale kdyby kradl, vzal by víc, a to beze stopy. Jeho posedlost pořádkem je příliš silná.“ Růžek si dokonce představoval Bauera, jak s lupou kontroluje vlastní záznamy, zda se mu nevloudila chyba. Takový člověk by se neodvážil poskvrnit svou profesi vraždou. Bauer byl jako podezřelý vyloučen.

Další podezřelý, noční asistent Jan Pospíšil, měl přístup k vedlejším dveřím a osobní motiv: jeho otec přišel o ruku v Králově továrně.

Hořkost v něm zůstala. Ale zámek na skříni s akonitinem vykazoval známky chirurgické jemnosti, nikoli hrubé síly. Pospíšilovy mozolnaté prsty byly naopak neohrabané. Konfrontován s otisky u police s opiáty se zhroutil a přiznal, že se v noci pokusil získat trochu opia pro svou chronickou bolest nohy. Skříň s akonitinem však byla již narušena, když se ji pokusil otevřít. Pospíšil hledal úlevu, ne smrt. I on musel být z podezřelých vyloučen.

Růžek se soustředil na Kláru Dvořákovou, neteř a jedinou dědičku Krále. Motiv měla zřejmý. Zajímala se o botaniku a jedovaté rostliny, věděla, jak akonitin působí. Avšak její alibi bylo pevné – byla u babičky, což potvrdili svědci i jízdenky. V dopisech, které inspektor objevil, plánovala právní kroky, jak zbavit strýce svéprávnosti. Chtěla jeho moc, ne jeho smrt. Její chladný pragmatismus se neslučoval s riskantním činem.

A pak tu byl ještě jeden, dosud opomíjený podezřelý: Králův účetní Emil Konečný. Nenápadný muž s kulatými brýlemi a vetchým hlasem. Podle všeho měl k lékárně přístup skrze své časté návštěvy s továrníkem. Navíc měl nejméně viditelný, ale o to silnější motiv – peníze.

Král byl známý svými podezíravými audity a Konečný se obával, že se brzy provalí drobné machinace v účtech. Vražda by mohla umlčet jediného člověka, který mohl jeho podvody odhalit.

Růžek s ním dlouze hovořil a všiml si, že účetní má sice nervózní chování, ale zároveň až přehnaný strach z léků a jedů. Když se ho inspektor zeptal na akonitin, Konečný se roztřásl a začal blekotat cosi o „ďábelských substancích“. Takový člověk by sotva nabral odvahu manipulovat s jedem. Jeho slabost a fobie jej vyřadily z okruhu viníků.

Inspektor se tedy ocitl opět na začátku. V laboratoři lékárny panovalo ticho, jen hodiny odměřovaly čas. Vůně skořice a ostrý pach formalínu se vznášely ve vzduchu. Podezřelí s motivem a přístupem byli postupně vyloučeni. A přesto… musel existovat čtvrtý muž.

Růžek se sklonil k mramorovému pultu, kde se míchaly léky, a zahlédl nepatrný škrábanec – jako by tam někdo odložil ostrý kovový předmět. V duchu se mu vynořil obraz doktora Leopolda Seidla, Králova osobního lékaře. Vždy elegantní, vždy s oním zlatým nožíkem s monogramem. Přístup k oběti měl, znalosti také. A půjčit si Bauerův klíč pod záminkou „speciálního roztoku“ pro pacienta? To by prošlo bez jediného podezření.

Když Seidl stanul v kanceláři policejního ředitelství, začalo mezi ním a inspektorem tiché šachové klání.

„Pane doktore,“ začal Růžek, „proč byl pan Král pohřben tak narychlo? Neměla být provedena pitva?“

„Srdeční selhání,“ odvětil Seidl s klidem. „Jasná diagnóza.“

„Jistě,“ pokračoval inspektor pomalu, „a přesto zámek na skříni s akonitinem nese stopy vašeho nože. Zajímavá náhoda.“

Seidl se pousmál. „Jestliže naznačujete, že bych se vloupal do lékárny… proč bych to dělal? Neměl jsem důvod.“

„Naopak,“ odvětil Růžek. „Byl jste Královým dlužníkem. On držel vaši kliniku v šachu. A vy jste věděl, že Bauer vám klíč bez váhání svěří, pokud se odvoláte na pacienta. Využil jste toho. A když jste zámek nešikovně narušil, zanechal jste na mramoru stopu. Škrábanec, který se dokonale shoduje s vaší čepelí.“

„Důkaz nepřímý,“ namítl Seidl a jeho klid se začal lámat. „Nůž mohl mít kdokoli.“

„Snad,“ přikývl Růžek. „Ale pouze vy jste měl motiv, prostředek a příležitost. Účetní by se jedu nikdy nedotkl. Bauer má svou posedlost pořádkem. Pospíšil by zámek vyrval. Slečna Dvořáková se chystala na právní bitvu. Zbýváte jen vy.“

Nastalo ticho. Seidlův pohled se zatřásl. „Král mě chtěl zničit,“ vyrazil ze sebe konečně. „Nedovolil bych to. Musel zemřít.“

Při domovní prohlídce byl skutečně nalezen jeho zlatý nůž s odřenou čepelí. Důkaz, který dokončil hru.

„Pane doktore,“ pronesl Růžek chladně, „vaše prestiž byla jen maskou. U Červeného raka se míchají léky, které mají léčit, ne jedy, které zabíjejí z chamtivosti a strachu.“

Případ byl uzavřen. Starobylá lékárna si uchovala svá tajemství, ale Růžek věděl, že její zdi slyšely přísahu vraha, který zradil pacienta i vlastní povolání.

Mlhy nad Starým Brnem

Brno, podzim 1904

Mlha se válela nad Starým Brnem jako šedá přikrývka nasáklá kouřem a pivní párou. Z vysokých komínů Erste Brünner Actien-Brauerei und Malzfabrik in Brünn se líně valil kouř, který se mísil s pachem vařeného sladu, uhlí a kanalizace. Na Wassergasse neboli Vodní ulici se domy krčily jeden vedle druhého jako staří žebráci. Zdi byly vlhké, oprýskané, a z některých visely cáry omítky, které vypadaly jako potrhané záclony chudoby.

Kolem sedmé ráno ožívalo celé Staré Brno. Ženy s vědry na ramenou kráčely k pumpám, dělníci mířili k továrnám a děcka pobíhala kolem, s bosýma nohama a rozvázanými šátky. Pach pálenky se mísil s kouřem z kamen a pachem piva z pivovaru, který sídlil jen pár ulic dál u Mendlova náměstí.

U nízkého mostku přes odvodňovací kanál se shlukl hlouček lidí. Zvědavé pohledy, tiché šepoty, několik strážníků v šedých uniformách. Mezi nimi – mrtvé tělo. Leželo napůl ve vodě, napůl v bahně. Jedna bota byla roztržená, druhá ztracená.

„Tož to je on, Kulhavej Franta,“ šeptla zelinářka Mařka s rudým šátkem, „ten, co furt chlastal U Červenýho raka.“ „Drž hubu, ženská,“ okřikl ji strážník, „to sa eště vyšetří.“

Z ulice se ozvaly kroky a tlumené zakašlání. Inspektor Viktor Růžek si razil cestu davem. Kabát měl mokrý od deště, klobouk stáhnutý do čela, oči neklidné, ale soustředěné. Zkušený muž, který už viděl dost, aby věděl, že i malý zločin může mít dlouhý stín.

„Kdo ho našel?“ zeptal se bez pozdravu. „Chlapec, pane inspektore,“ odpověděl mladý strážník, „běžel za míčem a spadl do kanálu. A tam… tohle.“ Růžek přikývl, přiklekl k tělu a prohlédl si mrtvého. Zvedl jeho hlavu — na zátylku se leskla rána, hluboká a zubatá.

„Sie sagen, er ist gefallen?“ zeptal se klidně, oči stále na mrtvém. „Jawohl, Herr Inspektor. Betrunken vielleicht… fiel ins Wasser, ...Ano, pane inspektore. Asi byl opilý… spadl do vody. “ koktal strážník.

Růžek se narovnal a potáhl koutkem úst. „Fiel, ja. Aber mit einer offenen Wunde am Hinterkopf? - Spadl, ano. Ale s rozbitou hlavou?“

Ticho. Jen mlha, kapky deště a vzdálený zvuk parního kotle z pivovaru.

Inspektor sáhl do Frantovy kapsy a vytáhl zmačkaný kousek papíru. Rozložil ho – útržek rakousko-uherské bankovky, ale s rozpitým tiskem, barva nepřesná, papír hrubší. „Falschgeld,“ zamumlal si pro sebe, „padělek.“

„Tož von zas něco šlohnul,“ ozval se kdosi z davu. „Dyť von neudržel ruce dál vod ničeho.“ Růžek se otočil. „Možná. Ale tentokrát šlo o víc než o drobný.“

„Herr Inspektor,“ znejistěl strážník, „možná to bude jednoduché… byl opilec, padl, utopil se.“ Růžek přejel prsty po krvavé ráně a klidně odpověděl:„Opilec málokdy padne tak čistě – s ranou zezadu.“

Na moment se opřel o zábradlí mostku. Dole v kalné vodě se houpal odtržený kus papíru, který vypadal jako z další falešné bankovky. Když ho vytáhl, všiml si, že byl natržený přesně tam, kde končila číslice nominální hodnoty.

„Tož Franta měl kapsu plnú cizího,“ zamručel Růžek. „A někdo si to přišel spočítat.“

Z dálky se ozval zvon z kláštera na Mendláku a město se pomalu probouzelo. Ale na Vodní ulici už ten den klid nebyl. Strážníci odháněli zvědavce, a když zvedli tělo, voda v kanálu se na chvíli zbarvila do ruda.

Růžek se podíval za mizícím vozem, který odvážel mrtvého. „Tak pojďme, pánové,“ pronesl tiše. „Franta kulhal, ale jeho vrah šlape rychle.“

První jeho kroky vedly U Tří kohoutů, do výčepu, kde Franta obvykle trávil večery. Hospoda byla plná kouře, pachu mokrých kabátů a levného piva. Hostinský Špacír, muž s vousy, které pamatovaly i lepší časy, utíral půllitry s výrazem člověka, který ví víc, než říká.

„Franta tu byl včera?“ zeptal se Růžek, ukazuje mu papírek s cárem bankovky. „Byl, pane inspektore. Jak dycky. Dva kořaly a von byl v luftu. Říkal, že má dělat velký kšeft.“ „Jaký kšeft?“ Špacír se ošil. „To já nevím. Ale mlel cosi vo papírech, co se tisknou jak noviny. Já říkám, to zas bude nějaká jeho šméčka.“ Růžek si prohlédl výčepní pult – v zásuvce pod pultem zahlédl malý notýsek, patrně zapomenutý. V rohu listu dvě písmena: F. Z. – Franta Zich. A pod nimi několik čísel, jako by někdo zapisoval počty kusů.

Zvedl oči od papírů a chvíli jen stál v tichu. Instinkt, který ho vedl v těch nejšpinavějších případech, se ozval znovu. To nebyl obyčejný podvod ani hospodská rvačka o pár korun. Tenhle notýsek voněl Vídní – tiskárnami, bankami, a lidmi, kteří nikdy nedrží ruce od špíny, jen od krve. Růžek cítil, že Brno je tentokrát jen menší kolo ve větším stroji.

„Kdo mu dával práci?“ „To já né, pane inspektore,“ bránil se hostinský, „já mám svý svědomí čistý! Ale von se znal s chlapama z Cejlu… teda, pardon, z Francouzské. Tam je jeden, Binder se menuje.“ Růžek si poznamenal jméno a nechal na stole pár krejcarů. „Za pivo. A za paměť.“

Na Francouzské ulici, kde dělníci žili v bytech vlhčích než sklep, našel Franze Bindera – seděl v koutě hospody U Zlaté husy, zíral do prázdné sklenice a tvářil se, že už v životě nic neuvidí. „Herr Binder,“ oslovil ho Růžek. „Ich bin unschuldig,“ vyhrkl Němec, ještě než inspektor stačil pokračovat. „Der Kleine... Franta... Er wollte zu viel!“ „Takže říkáte, že chtěl víc, než mu náleželo,“ přeložil Růžek tiše. „A kdo rozhodl, že už mu to projde hlavou?“ Binder mlčel. Po chvíli jen sykl: „Prohaska. Der Wirt von ‚Zum Hradek‘. Er hat alles organisiert.“ (Prohaska. Hostinský z hospody Na Hrádku. On všechno organizoval.)

Růžek zapálil doutník, aniž odvrátil pohled. „Tak to bude dlouhý večer, Franz.“

Hospoda Na Hrádku stála u slepé uličky nedaleko Svratky. Zvenčí obyčejný dům s vývěsním štítem, uvnitř však špinavé stoly a přidušené světlo. Růžek vešel s rukama v kapsách, tvářil se, že jde jen na pivo. Za pultem stál Jan Prohaska, podsaditý muž s pichlavýma očima. „Pivko? Nebo něco silnějšího, Herr Inspektor?“ pronesl s lehkým úsměvem, který byl spíš výstrahou než přátelstvím. „Jen se rozhlížím,“ odpověděl Růžek. „Prý se u vás tisknou dobré účty.“ „Účty, říkáte?“ zasmál se Prohaska. „Jo, my tu máme všechno na papíře!“ Zasmál se i Růžek – jen koutkem úst. Očima sklouzl ke dveřím, které vedly dozadu. Spatřil tam lehký obláček kouře a zaslechl tlumené klepnutí, jakoby někdo přitiskl kov na kov.

Když se za hodinu do hospody vrátil s dvojicí strážníků, bylo pozdě. Dva muži se pokoušeli spálit stohy papíru v kamnech, ale mezi popelem zůstaly tiskové matrice a nádobky s kyselinou. V suterénu ležel ruční lis, zrezlý, ale stále funkční. „Verdammt,“ vydechl Prohaska, když ho vedli ven. „Für so wenig Geld…“ „Jo, pro tak málo,“ přikývl Růžek, „a teď to bude stát víc, než sis kdy uměl spočítat.“

Venku se zvedal vítr. Mlha se roztrhala, ale Staré Brno zůstávalo šedé, jakoby v něm noc nikdy neskončila. Z pivovaru Erste Brünner Actien-Brauerei se linula vůně sladu, dělníci se vraceli ze směny a kolem kanálu hrály děti, které ještě netušily, že tudy teče krev i pivo.

Růžek si zapálil nový doutník a chvíli pozoroval odraz lucerny na vodní hladině. „V tomhle městě,“ zamumlal, „je víc stínů než světla.“ A pak se ztratil v kouři, který voněl stejně jako jeho únava.

Ráno po zásahu v hospodě Na Hrádku se Staré Brno probouzelo do podmračeného dne. Déšť bubnoval do plechových střech, a z komínů pivovaru Erste Brünner Actien-Brauerei und Malzfabrik se valil hnědošedý kouř, který páchl po ječmeni, kvasnicích a nedělní melancholii. Vzduch byl těžký, ospalý – jen strážníci na Ferdinandově třídě se tvářili bděleji než jindy.

Trvalo to celé odpoledne. Když Růžek odešel, nechal ho několik hodin o samotě. Pak přišel znovu. Binder nevydržel dlouhé výslechy – nebyl to zločinec ze Špilberku, ale úředník, kterému se hroutil svět. Po třetí návštěvě už se třásly ruce, pot mu stékal po čele a hlas mu selhával. Růžek stál v chodbě ředitelství a sledoval, jak dozorce Binderovi odepíná pouta. Muž se zlomil. Z přidrzlého kramáře se stal unavený člověk, který pochopil, že mezi hrdinstvím a doživotím vede tenká čára.

„Tak mluvte, Franz,“ řekl inspektor klidně. „Kdo tiskl ty bankovky?“ Binder polkl. „Nicht ich, Herr Inspektor... Ich war nur Mittelsmann. Die Drucke kamen aus Wien.“ (Né já, pane inspektore... já byl jen prostředník. Tisk přišel z Vídně.) Růžek přikývl. „A kdo to vozil sem?“ „Prohaska měl spojku – voják z kasáren, jmenoval se Jindra. Vozil je v sudech s pivem. Von Ersten Brünner, verstehen Sie?“ (V sudech z pivovaru, rozumíte?)

Inspektor se zadíval na mapu Brna visící na stěně. Na první pohled obyčejná, ale on v duchu spojoval body: kasárna na Bürgergasse - na Měšťanské , pivovar na Klosterplatz - Klášterní náměstí, výčepy kolem Vodní – a mezi nimi linky, po nichž se tiše pohybovaly zlaté mince a falešné bankovky, jako krev proudící městem.

„Takže pivo z Klosterplatz teklo nejen do hospod,“ poznamenal suše, „ale i zpátky do Vídně .“

Binder přikývl. „Ja. Der Offizier... er nahm immer ein Fass mit. Niemand hat etwas gesagt.“ (Ten důstojník... vždycky si odvážel sud. Nikdo nic neřekl.)

Růžek si povzdechl. „Nikdo nic neřekne, dokud se mu nezavře krk.“ Pak zamával strážníkovi. „Odveďte ho. A dejte pozor, ať si cestou nevzpomene na pivo.“

Odpoledne se vydal na Klášterní náměstí, kde vůně sladu visela nad celým prostorem jako záclona. Vzadu za pivovarem stál vozový dvůr – mokré sudy, dřevěné podesty, rachot kol. Všude ruch a shon. „Grüss Gott, Herr Inspektor,“ pozdravil jej sládek ve špinavé zástěře. „Möchten Sie Bier? Ganz frisch! - Dobrý den, pane inspektore, dáte si pivo? Čerstvé!“

„Díky,“ odpověděl Růžek, „jen se podívám po skladech.“

Našel, co hledal: mezi sudy se značkou Erste Brünner Actien-Brauerei byl jeden, který měl jiný pečetní znak – místo orla jednoduché písmeno W. „Wien,“ zamumlal Růžek. V nitru sudu bylo dvojité dno – pod vrstvou piva ukryté balíčky. Když je otevřel, objevily se zbytky tiskařského papíru a nedokončené bankovky, s ražbou Österreichisch-Ungarische Bank.

„Verdammt,“ sykl tichý hlas za jeho zády. Růžek se otočil – a uviděl mladého muže v uniformě. Desátník Jindra. „Tak přece,“ řekl inspektor klidně. „Přesně, jak říkal Binder.“ Voják zbledl, ale hrdě se narovnal. „Nevíte nic, pane inspektore. Dělali jsme to pro spravedlnost! Těm nahoře patří všechno, nám ani koruna!“ „Ach jo,“ povzdechl si Růžek. „Spravedlnost se netiskne na falešném papíře.“

Do večera byl pivovarský dvůr plný četníků. Prohaska, Binder i Jindra skončili ve stejné cele. Když se Růžek vrátil na Staré Brno, mlha už zase seděla na střechách a z kanálů stoupala pára. Z hospody U Tří kohoutů se ozýval smích a harmonika – svět se otáčel dál, jako by nikdo neumřel, jako by Kulhavý Franta nikdy neležel ve špinavé vodě.

Inspektor se zastavil na mostku, kde to všechno začalo. Ze zvyku si zapálil doutník. „Franta chtěl jen pár korun navíc,“ zamumlal. „A dostal za to díru do hlavy.“

Pára se zvedala z kanálu a mísila se s dýmem z doutníku. Brno kolem něj šumělo, jakoby šeptalo: všechno má svůj stín, Viktore, i tvoje pravda.

Stál tam ještě chvíli, než se světla Mendlova náměstí rozmazala v dešti. Pak pomalu odcházel ulicí Vodní, s kloboukem staženým do čela.

Mlha ho pohltila – jako už tolikrát předtím.

Dělníci mířili do továren, ženy nosily vodu z pumpy a děti pobíhaly kolem kanálu, hledajíc zábavu mezi špínou a blátem.

Falešné bankovky, které Franta nosil, měly zcela konkrétní účel. Nebyly určeny k zaplavení oficiálního oběhu, což by bylo příliš nápadné, nýbrž k praní špinavých peněz z pašování a nelegálních obchodů mezi Brnem a Vídní. Organizace kolem hospodského Prohasky využívala výčepy a pivní sudy z Mendlova pivovaru, Erste Brünner Actien-Brauerei und Malzfabrik in Brünn, k přepravě tiskařského papíru, forem a hotových padělků. Padělky obíhaly jen mezi těmi, kdo byli součástí systému – sloužily k vyrovnávání dluhů, uplácení strážníků, financování pašeráků a nákupu surovin „mimo účetnictví“. Byly to peníze brněnského podsvětí, vnitřní měna, které se nesmělo ztratit.

Kulhavý Franta byl v tomhle řetězci pouhým poslíčkem. Přenášel obálky, vyzvedával zásilky ze skladiště, nosil „vzorky“ k výčepům, kde se platilo hotově. Nebyl příliš bystrý, ale věděl víc, než by měl. Když zjistil, že bankovky nejsou pravé, rozhodl se část zásilky schovat a prodat ji sám – možná do Vídně, možná jen místním překupníkům. Tím si podepsal rozsudek smrti.

Jeho kumpáni dobře věděli, že kdyby falešné peníze začal šířit mimo určený okruh, přivedl by na celou síť policejní pozornost. Proto ho nalákali na schůzku u mostku na Vodní ulici, zabili a hodili do kanálu, aby to vypadalo jako opilecký pád. Jenže při rvačce mu rozbili hlavu o obrubu kanálu.

Frantova smrt byla výstrahou – poslíček, který chtěl systém zneužít pro sebe, musel být odstraněn, aby se síť udržela netknutá. Falešné bankovky zůstaly uvnitř podsvětí, a život ve Starém Brně pokračoval dál, aniž by většina obyvatel tušila, co se děje mezi výčepy, pivními sudy a vlhkými sklepy.

Staré Brno se opět probouzelo do mlhy a pachů vařeného piva. Růžek se zastaví na mostku nad Svratkou, odkud vidí světla pivovaru a věže augustiniánského kláštera. Případ je uzavřen, ale město dál dýchá svými stíny.

„V Brně je víc temnot, než kolik zvládne rozptýlit jedna lucerna,“ poznamená Růžek a zapálí si doutník.

Černá pečeť hotelu Padowetz

Brno, zima roku 1905

Chlad se opíral o zdi města a drobný sníh se lepil na plynové lampy před nádražím. Na rohu Ferdinandovy třídy a ulice Bašty stál Hotel U císaře rakouského (Hotel zum Kaiser von Österreich), s proslulou kavárnou a restaurací. V Brně mu ale nikdo neřekl jinak než Padowetz. Honosný dům s mramorovým vestibulem a blyštivými okny. Jeho fasáda byla symbolem brněnské prosperity – a také německého sebevědomí. V předvečer Průmyslové výstavy sem mířili továrníci, obchodní zástupci i bankéři z celé monarchie, aby se ukázali, pohovořili, navázali smlouvy – nebo je zrušili.

Uvnitř hotelu panoval ruch, jaký Brno dlouho nevidělo. V sále v prvním patře se konal slavnostní banket – stoly se prohýbaly pod stříbrnými příbory a šampaňským z Remeše, z rohu hrálo smyčcové kvarteto. Z vysokých oken se odráželo světlo plynových lamp, které barvilo tváře přítomných do zlatavých odstínů.

U čestného stolu seděl Baron Erich von Hohenstein, majitel textilních závodů v okolí Cejlu, muž s pověstí neústupného obchodníka a chladného bankéře. Po jeho boku se objevila hraběnka Sophie Kinská, půvabná, elegantní dáma s jemným úsměvem, který byl stejně vypočítavý jako nenápadný. Její přítomnost vyvolávala šeptání – nikdo přesně nevěděl, odkud se v Brně vzala, ale každý tušil, že s baronem ji pojí víc než jen společenská známost.

Na protější straně stolu seděl Oswald Schmidt, mladý, sebevědomý obchodní partner barona, oblečený až příliš pečlivě, s výrazem člověka, který si je jist, že patří mezi vyvolené. Když se číšník sklonil s další lahví vína, Schmidt cosi pronesl polohlasem, baron se zamračil a vzápětí se oba zvedli od stolu. Jejich hlasy pronikly hudbou – ostré, napjaté, německé slabiky zněly tvrdě i přes smích hostů.

„Das ist unerhört!“ – „To je neslýchané!“ zahřměl baron. Schmidt odsekl cosi o „nepoctivých smlouvách“ a „zlodějích ve fraku“. Všichni kolem na okamžik ztichli, vidličky zůstaly viset ve vzduchu, ale když kapelník zvedl smyčec a hudba se znovu rozlila sálem, společnost se vrátila k vínu a konverzaci. Hádky mezi velkými muži byly v Brně stejně běžné jako kouř nad továrními komíny.

Jen hraběnka Kinská zůstala chvíli nehybně sedět, pohled upřený do sklenky. Schmidt odešel první, baron se vrátil na své místo a mlčky dopil šampaňské.

Kolem půlnoci se sál vyprázdnil. Hosté se loučili, klobouky mizely na věšácích a poslední tóny valčíku dozněly v chodbě. Baron Hohenstein se zvedl jako poslední. Pokynul portýrovi, aby mu přinesl kabát, ale nakonec zamířil rovnou k výtahu. Ve čtvrtém patře se dveře jeho apartmá tiše zavřely.

Hotel Padowetz se ponořil do ticha, jaké přichází jen po noci plné smíchu.

Ranní ticho hotelu Padowetz přerušil pronikavý výkřik. Ozval se z horního patra, z apartmá číslo čtyřicet sedm. Pokojská, bledá jako stěna, vyběhla na chodbu a křičela o pomoc. Vzápětí se z chodeb ozvalo dunění kroků, a než kdokoli pochopil, co se stalo, u dveří se shromáždil ředitel hotelu, portýr a dva číšníci.

V luxusním apartmá ležel Baron Erich von Hohenstein, nehybný na loži, hlava skloněná k rameni, rty zbarvené do modra. Pokoj voněl směsí parfému a doutníkového kouře, závěsy byly zatažené, ale plynová lampa stále slabě hořela.

„Infarkt,“ vydechl ředitel, muž se stříbrnými kníry a třesoucíma rukama. „Pán Bůh s ním.“ Ale v jeho hlase nebyla jistota – spíš úzkost, která pramenila z vědomí, že taková smrt v jeho hotelu může znamenat skandál.

Poslíček byl okamžitě vyslán na nedaleké c. k. policejní ředitelství. „Rychle, kluku, a řekni, že ředitel Padowetze žádá diskrétního vyšetřovatele!“

O hodinu později se na mramorových schodech hotelu objevil inspektor Viktor Růžek. Kabát měl vlhký od tajícího sněhu, klobouk stažený do čela. Vypadal, jako by ho zima nezajímala – jen ticho, které se rozprostřelo kolem případu.

Čech mezi převážně německými kolegy, v Brně byl považován za muže neústupného, ale spravedlivého. Dokázal mlčet déle, než kdo jiný, a v jeho pohledu bylo cosi, co nutilo i nejhlasitější svědky šeptat.

„Guten Morgen, Herr Inspektor,“ přivítal ho ředitel, mírně se klaněje. „Tady, prosím… pokoj čtyřicet sedm. Je to... sehr unangenehm.“

Růžek přikývl, ale nic neřekl. Vystoupal po schodech, kde ho už čekala pokojská s rukama sepnutýma k modlitbě. Uvnitř místnosti panovalo chladné ticho. Baron ležel tak klidně, že se zdálo, jako by spal.

„Lékař?“ zeptal se Růžek tiše. „Je na cestě,“ odpověděl ředitel. „Myslíme, že šlo o srdce. Byl nemocný muž.“

Růžek se naklonil k mrtvému. Jeho oči byly pootevřené, tvář napjatá. Na nočním stolku stála sklenice s vínem, vedle ní rozlité pero a list papíru – prázdný. Pak si inspektor všiml něčeho jiného: jemného vpichu těsně pod uchem. Sotva znatelného, ale příliš přesného, než aby byl náhodný.

„Infarkt,“ zopakoval tiše, „to říkáte?“ Ředitel přikývl. „Hm,“ zamručel Růžek a sáhl do kapsy pro zápisník. „Pak mi vysvětlete tenhle vzkaz, který někdo zanechal na jeho krku.“

Vyšetřování začalo diskrétně, jak si ředitel přál. Růžek nejprve vyslechl personál – pokojskou, číšníky, portýra. Každý měl stejnou historku: baron byl večer na banketu, v dobré náladě, pil málo, ale hádal se s mladým mužem – Oswaldem Schmidtem, svým obchodním partnerem.

„Křičeli německy, Herr Inspektor,“ líčila pokojská. „Bylo to slyšet až do chodby. O penězích, o zradě, o smlouvách... Já tomu nerozumím.“

Další jméno, které se neustále opakovalo, bylo Hraběnka Sophie Kinská. Elegantní dáma, neznámého původu, ubytovaná pod falešným jménem v menším apartmá o patro níž.

„Celý večer s ním mluvila,“ řekl jeden z číšníků. „A pak… myslím, že šla s ním nahoru. Bylo už po půlnoci.“

Růžek zpozorněl. „Jste si jistý?“ „Viděl jsem ji na schodišti, jak mizí za ním,“ přikývl číšník.

Ještě téhož dopoledne si Růžek nechal hraběnku předvolat do menšího salonku u recepce. Přišla klidně, s hlavou vztyčenou, v tmavě modrém kabátě a rukavičkách.

„Hraběnko,“ začal inspektor zdvořile, „předpokládám, že jste se s baronem von Hohensteinem znala?“

„Znáte to, inspektore,“ usmála se chladně. „Všichni se v Brně znají, ale nikdo si není blízký.“

„Podle svědků jste s ním včera strávila večer.“ „Ano, hovořili jsme. O umění, o vídeňských divadlech… nic víc.“ „A po půlnoci jste šla do jeho pokoje?“ Zaváhala. „Ne. Musíte se mýlit.“

Růžek otevřel zápisník a přečetl několik vět z výpovědí. „Číšník i vrátný tvrdí opak. Možná se pletou. Ale víte, hraběnko, náhoda má v takových případech zvláštní smysl pro přesnost.“

Podívala se na něj chladně. „Měl slabé srdce, inspektore. Možná jste si spletl zločin s osudem.“

Růžek přikývl. „Možná. Ale osud má někdy podivně přesnou ruku.“

V hraběnčině tváři se mihl záchvěv nejistoty – sotva postřehnutelný stín v pohledu, drobný pohyb rtů, který prozrazoval, že otázka zasáhla hlouběji, než čekala. Byla to změna tak nepatrná, že by ji jiný přehlédl, ale Růžek ji zaznamenal s přesností člověka, který se celý život dívá víc, než mluví.„Děkuji, hraběnko,“ řekl po chvíli. „To bude zatím vše.“

Když odešla, Růžek zůstal stát u okna. Venku padal sníh, město se halilo do mlhy a nad nádražím se tyčila věž hotelu Padowetz jako tichý svědek zločinu, který rozhodně nebyl pouhou hrou osudu. Rozhodl se závěr o baronově smrti neukvapit a nechal pokoj zapečetit. Do apartmá se vrátil až po obědě, kdy se hosté rozutekli a hotel se ponořil do ticha. Jeho důkladnost se vyplatila — za obrazem s krajinkou nalezl útržek papíru popsaný kódovaným textem v němčině a pod psacím stolem se zaleskla malá stříbrná pečeť s neznámým erbem.

Pečeť byla stará, ručně rytá, s motivem orlího drápu a písmenem “B” — znak, který Růžek nikdy neviděl v žádném známém rodovém registru.

Aby rozluštil šifrovanou zprávu, obrátil se na profesora Wilhelma Behrense, odborníka na kryptografii a staré cechovní znaky z Německé technické vysoké školy v Brně. Behrens, muž s pronikavýma očima a suchým hlasem, přijal Růžka chladně, ale s intelektuální zvědavostí.

„Tohle,“ zamumlal při pohledu na papír, „není prostý kód. Tohle je stará cechovní šifra z doby, kdy se brněnské továrny spojovaly proti konkurenci.“

Po několika hodinách rozluštění odhalili zprávu: baron Hohenstein měl v držení důkazy o rozsáhlé síti průmyslové špionáže, která kradla technické vzory a patenty z továren v Brně i Vídni — a prodávala je pod hlavičkou rakouské armády.

Dalšího dne ráno dorazil do Brna prvním rychlíkem z Vídně Kaiserlicher Kommissär von Eberlein, uhlazený muž s chladným úsměvem a neomylným důrazem na hierarchii. „Případ je uzavřen,“ prohlásil, sotva dorazil na ředitelství. „Baron zemřel přirozeně. Jakékoli další vyšetřování by bylo v rozporu se zájmy monarchie.“

Růžek se uklonil, ale jeho oči zůstaly klidné a bdělé. Rozkaz přijal, vyšetřování však ukončit nehodlal. Rozhodl se pokračovat v pátrání potají, s vědomím, že proti němu nestojí jen vrah, ale celý propojený systém.

Růžek se držel ve stínu, když sledoval Oswalda Schmidta. Mladý obchodník, obvykle hlučný a sebejistý, se teď plížil nočním Brnem s límcem kabátu vytaženým až k uším. Zamířil k opuštěnému skladišti u řeky, kde se setkal s neznámým mužem v šedém kabátě.

Růžek se přiblížil tiše, až zaslechl útržky rozhovoru – „dokumenty... dohoda... zaplatí po veletrhu“. Než se stihl přiblížit víc, muž v šedém zmizel mezi vagóny. Růžek vykročil ze tmy.

„Pane Schmidte,“ ozval se klidně, „vypadá to, že vaše obchodní aktivity přesahují rámec textilního průmyslu.“

Schmidt zbledl. Zmateně se rozhlédl, jako by hledal únikovou cestu, ale Růžkův pohled ho znehybnil víc než jakákoli pouta. Po několika marných pokusech o výmluvu se mu zlomil hlas.

„Já... já nejsem vrah,“ vyhrkl. „Pracoval jsem pro Francouze. Sledoval jsem barona kvůli jeho patentům, měl jsem jen sbírat informace. Nechtěl jsem mu ublížit.“

Růžek se opřel o zeď skladiště, z kapsy vytáhl notes. „A kdo tedy chtěl? Váš partner? Nebo někdo, kdo mu chtěl zabránit mluvit?“

Schmidt polkl. „Někdo ho vydíral... Baron měl materiály o průmyslové špionáži. Chtěl to oznámit úřadům. Říkal, že je to příliš velké i na něj.“

Inspektor přikývl. Slova si zapsal, ale myšlenky už měl jinde. Jeho instinkt mu napovídal, že tahle hra přesahuje obyčejné obchodní machinace.

O několik dní později přišel profesor Behrens s novým poznatkem. Pečeť, kterou Růžek našel v baronově apartmá, nepatřila žádnému průmyslníkovi, ale radnímu Heinrichu Biedermannovi – váženému německému politikovi, známému svým puritánstvím a heslem „čistého obchodu“.

Jenže Biedermann měl neotřesitelné alibi: celou noc strávil na banketu v Městském domě, obklopen desítkami svědků.

Růžek však postupně odhaloval, že za jeho ctnostnou fasádou se skrývá temná struktura – tajný spolek moravských Němců, který financoval tisk a kampaně proti českým podnikatelům.

Baron von Hohenstein se od Biedermanna odvrátil, když zjistil, že spolek zasahuje i do vydírání a sabotáží. Chystal se promluvit – a právě tehdy zemřel.

Růžek se do hotelu Padowetz vrátil za soumraku. Chodby voněly po leštěném dřevě a doutníkovém kouři, ale v tichu bylo cosi zlověstného – jako by budova sama čekala, až někdo konečně odhalí její tajemství.

V apartmá barona von Hohensteina zůstal všechno zdánlivě beze změny. Jenže Růžek věděl, že právě v takových detailech se skrývá pravda. Pomalu procházel pokoj, ťukal holí do stěn, kontroloval obložení. Nakonec si všiml jemné spáry za zrcadlem v předsíni – příliš přesné, než aby byla náhodná. Odsunul rám a zeď se s tichým zaskřípáním pootevřela.

Za ní se ukrýval úzký průchod, vedoucí do malého služebního pokoje. A tam, v koutě, našel přenosné zařízení na rozptyl plynu – kovovou nádobu s jemným jehlovým mechanismem, jaký by mohl zanechat na krku sotva viditelný vpich. Všechny stopy ukazovaly na vraždu provedenou s chladnou přesností.

Růžek neváhal a s důkazy se vydal za radním Biedermannem. Ten ho přijal v kanceláři obložené tmavým dřevem, s pohledem člověka, který ví, že má převahu.

„Přinesl jste mi další teorii, inspektore?“ zeptal se s úsměvem, aniž by nabídl místo.

„Ne teorii. Důkaz,“ odpověděl Růžek a položil zařízení na stůl. „Tímhle někdo zabil barona. A našel jsem to v chodbě, která vede z vašeho pronajatého pokoje.“

Biedermann se zasmál. „Byl jsem celou noc na banketu, inspektore. Vyšetřujete vzduch.“ Jeho smích se nesl chladnou místností, když se rozrazily dveře.

Do kanceláře vstoupil komisař von Eberlein se dvěma uniformovanými policisty. Jeho tvář byl ledově klidná, v ruce úřední spis. „Viktor Růžek,“ pronesl formálně, „na rozkaz císařské inspekce jste zatčen pro překročení pravomocí a ohrožení státních zájmů.“

Růžek se nadechl k protestu, ale dřív než promluvil, ozvalo se klapnutí podpatků. Ve dveřích stála hraběnka Sophie Kinská, tentokrát bez krajky a šperků, v tmavém kabátě.

„Toho muže nezatýkejte,“ pronesla klidně. „A já nejsem hraběnka Kinská.“ Podívala se přímo na Růžka. „Jmenuji se Anna Imlaufová. Jsem agentka českého odboje.

Barona jsem sledovala stejně jako vy – měl u sebe dokumenty, které dokazují, že Biedermannův spolek řídí průmyslovou špionáž proti českým podnikatelům.“

Růžek se na okamžik odmlčel. Von Eberlein sevřel čelist, ale Anna pokračovala, dřív než stihl cokoli říct:

„Císařský komisař ví, že mluvím pravdu. Proto sem přišel – ne vás zatknout, inspektore, ale zbavit se nás obou, protože pravda ohrožuje i jeho postavení.“

Ticho viselo ve vzduchu jako tenká nit. Růžek věděl, že tahle partie se právě obrátila.

Krátkým gestem dal strážníkům rozkaz. Ti však zůstali stát nejistě u dveří, nerozhodní, komu vlastně mají naslouchat – císařskému komisaři, nebo městskému inspektorovi.

Von Eberlein se vzpřímil, jeho hlas zchladl do ocelového tónu: „Strážníci! Rozkazujete snad vy, inspektore, nebo já?“ Růžek se na něj klidně podíval. „Teď já, pane komisaři. Tady nejde o rozkaz z Vídně, ale o vraždu v Brně.“

Nastalo krátké ticho, které by se dalo krájet. Pak jeden ze strážníků přistoupil k Eberleinovi a tiše řekl: „Promiňte, pane… ale musíme vás odvést.“

Eberlein se pokusil ještě něco říct, ale druhý muž mu položil ruku na rameno. Biedermann i komisař byli vyvedeni z místnosti – pomalu, ale neodvratně. Dveře se za nimi zavřely s kovovým klapnutím, které v místnosti zanechalo ticho hustší než dým z Růžkova doutníku.

Růžek poslouchal Anninu výpověď tiše, s rukama založenýma za zády. Venku pod okny hotelu Padowetz projížděl první ranní drožkář, jeho kola klapala o dlažbu, jako by odměřovala rytmus jejího přiznání.

„Biedermann… chtěl barona umlčet,“ začala Anna tiše, ale jistě. „Baron se rozhodl promluvit, předat úřadům všechny dokumenty o spiknutí. O průmyslové špionáži, o penězích, které měly zničit české továrníky. Jenže Biedermann měl v záloze komisaře von Eberleina. Ten měl zajistit, aby baron zemřel – nenápadně, v klidu svého pokoje.“

Růžek ji přerušil: „A vy jste se rozhodla jednat dřív.“

Anna přikývla. „Ano. Věděla jsem, co chystají. Našla jsem jejich plán i jed – plyn, který se vstřikuje mikroskopickým zařízením. Kdyby to provedli oni, dokumenty by skončily ve Vídni. Já… jsem jen urychlila jejich práci. Baron měl být umlčen tak jako tak.“

Růžek mlčel. V místnosti panoval chlad, který nepramenil z otevřeného okna.

„Chtěla jsem, aby zůstal důkaz,“ pokračovala Anna. „Proto jsem nechala pečeť, zprávu, všechno. Aby se jednou vědělo, kdo ve skutečnosti tahal za nitky.“

Inspektor si povzdechl, přešel k oknu a chvíli hleděl dolů na ulici. „Takže jste použila jejich vlastní zbraň, abyste zabránila většímu zlu.“

„Ano,“ odpověděla klidně. „Baron byl zločinec i oběť. Já jsem vražedkyně… ale ne z touhy po zisku. Z přesvědčení.“

Růžek se k ní pomalu otočil. „A víte, že zákon rozdíl mezi těmi důvody nedělá?“

Anna se pousmála, téměř smutně. „Zákon možná ne. Ale vy, inspektore, ano.“

Její pohled se setkal s jeho – v té chvíli si oba uvědomili, že to, co mezi nimi stojí, není jen vražda, ale i volba mezi spravedlností a povinností.

Růžek pochopil skutečný průběh událostí. Biedermann plánoval odstranit barona, aby zabránil prozrazení svého spolku, který ovládal část brněnského průmyslu a manipuloval s patenty i zakázkami. Komisař von Eberlein byl jeho společníkem – měl vraždu zamaskovat, označit ji za přirozenou smrt a případ okamžitě uzavřít.

Anna, která pronikla do jejich kruhů pod falešným jménem, plán odhalila. Pochopila, že baron nebude dlouho žít, a rozhodla se zasáhnout. Použila Biedermannův vlastní jed — rozptylovací plyn, který měl být nasazen komisařem — a aplikovala ho dřív, než mohl Biedermannův plán vstoupit v platnost. Tím zabránila, aby se baronovy dokumenty o špionážní síti dostaly do Vídně, kde by zmizely navždy.

Baron se tak stal zároveň obětí i viníkem: mužem, který sám dlouhá léta profitoval z krádeží, ale nakonec doplatil na vlastní machinace. A Anna – vražedkyní z přesvědčení, ne ze zisku.

Růžek dlouho seděl nad spisem, který měl ukončit celou věc. Mohl ji obvinit. Mohl uzavřít složku, sepsat zprávu a předat ji nadřízeným. Ale v každém řádku výpovědi viděl něco jiného – odvahu, ne chladnokrevnost. Rozhodl se tedy po svém.

Biedermann byl zatčen za průmyslovou špionáž, komisař von Eberlein za korupci a zneužití pravomoci. O Annině jméně se ve spise neobjevila ani čárka.

Růžek věděl, že skutečný vrah unikl – ale také, že někdy je nutné nedržet se litery zákona, aby zůstala zachována spravedlnost. A v této tiché rovnováze našel mír, který se podobal spíše tíži než úlevě.

Několik týdnů poté seděl Růžek ve své kanceláři a pozoroval zasněžené střechy Brna. Pod nimi se probouzel nový rok a s ním i nové případy. Na stole však ležela obálka bez odesílatele. Uvnitř byl otisk stříbrné pečeti a krátký vzkaz, psaný pevným, ženským rukopisem:

„Děkuji, inspektore. Brno potřebuje muže, kteří rozumějí stínu.“

Podpis: A. I.

Růžek se pousmál, pomalu složil dopis zpět a zhasl lampu. Za oknem se odráželo město v mlze – tiché, zasněžené, a přece plné stínů, které na něj čekaly.

Nehoda na Křenové

Inspektor Růžek zůstal v kanceláři o něco déle. Bylo potřeba dokončit hlášení pro policejního radu. Pozdě večer na policejní stanici dorazila promočená hlídka četníků. Boty jim klouzaly po dlažbě, kabáty se lepily k tělům. Zastavili se za Růžkem a oznámili mu:

„Nehoda na Křenové, pane inspektore. Nějaký opilec, spadl pod tramvaj. Řidič vypovídal, že mu přímo vběhl do cesty. Lékař byl přivolán, konstatoval smrt na místě.“

„To se občas stává,“ odpověděl Růžek.

Na stanici bylo po dešti dusno. Kolem stolu páchl inkoust, vlhké papíry a studená káva. Růžek se nezapojil. Jen přikývl a nechal případ zapsat jako běžnou nehodu – nic, co by stálo za pozornost.

Druhého dne ráno už celé Brno o události vědělo. Novinové stánky u nádraží lákaly titulky:

Rovnost:

Tragická nehoda na Křenové ulici!

Včera v podvečer se pod tramvaj číslo 3 dostal muž středního věku.

Podle svědků náhle vkročil do kolejí. Řidič tramvaje nebyl schopen střetu zabránit.

Dešťem kluzká vozovka a zhoršená viditelnost přispěly k neštěstí.

Mrtvým je Anton Lischka, účetní z továrny Weber & Sohn, dlouholetý zaměstnanec, bezdětný, slušný, spořádaný občan.

Brünner Zeitung:

Unfall in der Kröna!

Gestern Abend gegen sieben Uhr fiel ein Mann unter die Elektrische.

Nach Aussage des Kutschers war der Mann betrunken und taumelte direkt auf die Schienen.

Der Tod trat sofort ein. Die Polizei spricht von einem tragischen, aber gewöhnlichen Unglück.

Nehoda na Křenové ulici!

Včera večer kolem sedmé hodiny spadl muž pod elektrickou tramvaj.

Podle výpovědi kočího byl muž opilý a potácel se přímo na koleje.

Smrt nastala okamžitě. Policie hovoří o tragické, avšak běžné nehodě.

Růžek si četl články u ranní kávy v kanceláři. Venku se mlha převalovala mezi střechami, tramvaje cinkaly a z továrních komínů se zvedal dým. Případ mu připadal prostý, bez záhady.

Večer vyšel z policejního ředitelství pomalu, kabát těžký od vlhkého vzduchu, boty cvakaly o mokré dlažební kostky Schillerovy ulice. Ve výloze naproti se tančivě odrážely plameny plynových lamp, jejichž světlo se mísilo s temnými mraky visícími nízko nad střechami. Každý krok mu zněl v uličce těžce, až tu najednou pocítil přítomnost někoho blízko.

Z tmavých arkád Denisových sadů vykročila postava, šedý šátek zakrýval její tvář. Muž se naklonil blíž a jeho hlas zněl napůl šeptem: „Inspektore… ten, co včera skončil pod tramvají – to nebyla nehoda. Někdo ho tam strčil.“

Růžek otevřel ústa, chtěl něco říct, ale postava už ustupovala zpět do stínů a rychle zmizela mezi arkádami. Ve vzduchu zůstalo jen tiché cinkání lamp a pach mokrých střech.

Inspektor chvíli stál na mokré dlažbě a přemýšlel. Nedůvěřoval neznámému muži, ale podivný pocit zvědavosti mu nedal ani trochu klidu. Ten večer už se do kanceláře vracet nechtěl, ale rozhodl se hned ráno si vyžádat záznam o nehodě a osobně místo prohlédnout, aniž by sdílel svá podezření s kýmkoli jiným.

Druhý den ráno ho uvítal ruch města – tramvaje cinkaly, mlha se táhla mezi střechami a z továrních komínů stoupal dým.

Noviny, jak Rudá Rovnost, tak Brünner Zeitung, hlásaly tragickou událost. Růžek si sedl u své ranní kávy a četl články, všemi slovními obraty mu však znělo jen jedno: zdánlivě prostá nehoda. A přesto, kdesi v koutku mysli, mu šimralo podvědomé varování, které mu noc předtím zanechal neznámý muž se šátkem.

Jeho pohled se ztratil mezi cinkajícími tramvajemi a kouřem komínů – všechno bylo tak, jak má být, a přesto nic nebylo tak jednoduché, jak se zdálo.

Dorazil na tramvajovou zastávku naproti trafice „U Riegra“ krátce po ránu. Mokré koleje se leskly od nedávného deště a zbytky deštníku ležely mezi několika drobnými mincemi, jakoby si někdo ani nevšiml, že tam spadly. Na první pohled šlo o běžnou scénu po nehodě, ale jeho zkušené oko okamžitě zachytilo drobnosti – roztržený rukáv kabátu a především stopy podrážky vedle kolejí, ne přímo v nich, jako by někdo stál vedle a s úmyslem poslal oběť dopředu.

Prodavačka květin stála za výlohou a při pohledu na inspektora přikývla. „Slyšela jsem hádku,“ řekla tiše, aby se neozvaly zvuky města. „A pak výkřik: ‚Nech mě být!‘“ Její oči se upíraly k místu, kde se tramvaj zastavila.

Řidič tramvaje se tvářil nervózně, ruce stále sevřené na pákách. „Nevšiml jsem si ho,“ přiznal. „Najednou se objevil na kolejích, jako by ho tam někdo strčil. Nemohl jsem zabrzdit.“

Hodinář naproti trafice se naklonil přes parapet. „Ten muž… Lischka?“ začal opatrně, „několikrát ho před několika dny oslovoval muž v šedém kabátě. Nějak sem nezapadal. Vypadal… divně.“

Růžek pokýval hlavou, zapisoval si poznámky. V jeho mysli se skládaly jednotlivé střípky – hádka, výkřik, podivné stopy a šedý kabát. To, co mělo být jednoduchou nehodou, začínalo nabývat jiných obrysů. Věděl, že tahle scéna vyžaduje pečlivé prozkoumání a že stopy, byť drobné, mohou vést k něčemu víc než jen k osamělému nešťastníkovi na mokrých kolejích.

Na chvíli se zastavil, díval se kolem sebe a přemýšlel, kdo mohl Lischku do kolejí skutečně poslat. Mlčení města a cinkání tramvají mu připomínalo, že někdo může být stále poblíž, sleduje každý jeho krok, čeká na další pohyb. A on se rozhodl: nezanedbat jedinou stopu.

Pak se vrátil na policejní stanici a hned zahájil oficiální šetření. Nejprve si vyžádal údaje o mrtvém účetním. Z dokumentů z továrny Weber & Sohn brzy vyplynulo, že Anton Lischka nebyl jen běžným zaměstnancem – byl pečlivý, svědomitý a měl přístup ke všem výplatním knihám. A právě zde se skrýval stín: krátce před svou smrtí upozornil na nesrovnalosti. Několik tisíc korun chybělo z evidence, a pokud by to někdo zjistil, mohlo by to ohrozit pověst celé firmy.

Růžek začal mapovat okolí Lischkova života a jeho kontaktů v továrně. Prvním podezřelým se stal Eduard Kranz, šéf účtárny a Lischkův nadřízený.

Kranz byl výřečný, nervózní a často se pod jeho klidným zevnějškem skrýval neklid. Některé jeho reakce naznačovaly, že ví víc, než přiznává.

Druhou osobou byla Marie Kollerová, stenotypistka, která s Lischkou udržovala vztah. Její spojení s obětí bylo citové i profesní, a Růžek cítil, že může skrývat informace, které by mohly přiblížit pravdu.

Nakonec byl tu majitel továrny, Hermann Weber. Ve městě byl považován za ctihodného Němce, podnikatele, který si zakládal na pořádku, ale mezi lidmi kolovaly zvěsti o jeho bezohlednosti a tvrdém zacházení s podřízenými. Růžek věděl, že právě kombinace jeho moci a Kranzovy nervozity by mohla vytvořit situaci, která vedla k Lischkově tragédii.

Inspektor si udělal poznámky, pečlivě si zaznamenával každý detail a rozhodl se zahájit první výslechy. V jeho mysli se začal formovat obraz události – nehodu musel někdo spíše zinscenovat, než aby byla skutečně náhodou. A první kroky vedly právě k lidem, kteří měli motiv i příležitost.

Růžek zahájil sérii výslechů, každý podrobně zaznamenával, pečlivě sledoval chování a výrazy.

Eduard Kranz se tvářil nesmírně klidně, ale Růžek si všiml drobných tiků a napětí v rukou. „O žádných nesrovnalostech jsem nevěděl,“ opakoval několikrát.

Jeho slova byla přesvědčivá, ale inspektor neodolal pohledu na rukáv jeho kabátu – tam bylo zatržené vlákno, jemné a šedé, přesně jako to, které našel na místě nehody. Drobný detail, který mohl propojit podezřelého s okamžikem tragédie.

Hermann Weber odmítal, že by ve firmě existovaly jakékoli problémy. „Lischka?“ přikyvoval s mírným úsměvem. „Ten měl své nervové potíže. Někdy přece dochází k omylům, pane inspektore. Nic vážného.“ Jeho klid působil na první pohled přirozeně, ale Růžek cítil v jeho pohybech lehkou nejistotu, rychlé mrknutí očí a napětí v gestikulaci.

Marie Kollerová, mladá a jemná stenotypistka, byla v průběhu výslechu napjatá. Nakonec přiznala, že Lischka jí krátce před smrtí svěřil obálku. „Říkal mi… ať ji schovám. Pro případ, že se mu něco stane. Neměla bych ji otevírat, ale…“ Její hlas se zlomil, oči se jí leskly starostlivostí i strachem.

Růžek přemýšlel. Obálka, drobné stopy, zatržené vlákno na rukávu Kranzova kabátu – všechno to začínalo zapadat do sebe. Názorně se rýsoval obraz, že nehoda na Křenové nebyla náhodná. A že ten, kdo stál za Lischkovou smrtí, se musel spoléhat na to, že drobné detaily zůstanou přehlédnuty.

Inspektor položil zápisník a tiše si poznamenal: „Vlákno z rukávu… přesně tam, kde by se přetrhlo při prudkém strčení. Tohle není jen náhoda.“ Jeho pohled se upřel na Kranze, a v tichu kanceláře se zrodila první jasná podezření – teď už šlo jen o čas a pečlivé pátrání po dalších důkazech.

Marie Kollerová přišla na stanici s obálkou, kterou jí Lischka svěřil. Růžek ji opatrně otevřel a vytáhl obsah. Uvnitř byly kopie účetních knih a drobná poznámka:

„Pokud se mi něco stane, Weber a Kranz za to zaplatí. Podívejte se do sklepa továrny, je tam starý sud s původními knihami.“

Inspektor cítil, jak mu srdce lehce zrychluje. To, co měl doposud jen jako nesourodé indicie, najednou dostávalo konkrétní směr. Sklep továrny – místo, kde se možná skrýval klíč k celé záhadě.

Růžek neváhal. Vzal hlídku a vyrazil do továrního sklepu. Ticho a chladné stěny sklepa působily klaustrofobicky. V rohu, za prachem a starým harampádím, stál sud. Růžek přistoupil a zvedl víko.

Uvnitř byly účetní knihy, pečlivě uložené, a vedle nich kabát – šedý, s lemem natrženým přesně tak, jak odpovídalo vlákno, které našel na místě nehody. Detail, který dokázal, že Lischkovův osud někdo postrčil.

Růžek si položil ruku na kabát a pomalu se rozhlédl po hlídkách. „Tady to všechno začíná dávat smysl,“ zamumlal. V jeho mysli se spojovaly motivy, podezřelí, drobné stopy a nyní i hmatatelný důkaz – každá část skládanky vedla k jediné jistotě: Lischka byl zavražděn a pachatel se snažil všechno maskovat jako nehodu.

Kranz u výslechu dlouho nezapíral. Slova vycházela pomalu, nejistě, až nakonec přiznal, co se stalo: během hádky s Lischkou jej strčil na koleje. Chtěl ho umlčet, aby Lischka neprozradil zpronevěru, kterou Kranz dlouhodobě kryl. Weber sice vraždu fyzicky nespáchal, ale jeho jednání a rady, jak zamést stopy, jej činily spoluviníkem.

Kranz byl ihned eskortován hlídkou do věznice na Cejlu. S tváří zkroucenou nervozitou se díval zpět na ulici, kde ještě před chvílí stál jako nadřízený a muž s autoritou. Webera si odváděl jeho právník, tváří bez výrazu a prohlášením o „nedostatku důkazů“. V očích kolemjdoucích i Růžka zůstala otázka, zda se spravedlnost někdy skutečně dostane ke všem viníkům.

Večer Růžek zamířil zpět na Křenovou. Ulice byla tichá, tramvaje cinkaly a vzduch byl čerstvý po dešti, nasycený pachy mokrého dláždění a ozonu. Ve světle plynových lamp se zpoza jedné vynořila postava – tentokrát bez šátku. Muž se na inspektora jen krátce podíval a pronesl: „Věděl jsem, že to nenecháte být.“

Než Růžek stačil cokoli odpovědět, muž zmizel mezi domy, jeho silueta splynula s tmou a mlhou.

Inspektor chvíli stál, poslouchal cinkání tramvají a šum města, pak si vytáhl doutník, zapálil jej a tiše zamumlal: „Brno má vlastní spravedlnost. Někdy jen potřebuje trochu postrčit.“

Ulice se pomalu vyprázdnila, světla lamp se odrážela na mokrém povrchu a Růžek věděl, že ačkoliv případ skončil, město zůstává plné stínů a tajemství, která čekají na další bdělé inspektory.

Table of Contents

Tajemství zmizelých parcel

Rubíny z Ringstrasse

Smrt v Zemském sněmu

Stíny ve Vlnařské

Modrá laguna v ohrožení

Kulhavý z Cejlu

Záhada zamčených dveří

Tajemství truhlářské dílny

Zločin na Joštově

Srdce z podhradí

Smrt v Rychlíku Císaře Ferdinanda

Dvory v Králově Poli

Případ přepsané nuly

Pád domu Dr. Richtera

Tkadlec zločinu

Krádež na Zelném trhu

Poplach na Špilberku

Smrt od Červeného raka

Mlhy nad Starým Brnem

Černá pečeť hotelu Padowetz

Nehoda na Křenové