Konec v Žabovřeské roklí

Mlhy zůstávaly nízko nad řekou Svratkou, když dva chlapci z Dolních Žabovřesk běželi po rozbahněné pěšině směrem k rokli. Šli hledat dříví po vichřici, ale to, co našli, nebylo větví ani kmenem. Jeden z nich zakřičel, druhý ztuhl. V trávě, u paty svahu, leželo lidské tělo. Uniforma, zablácená, boty z poloviny vyzuty. Na tváři ztuhl výraz překvapení.

Hodinu poté už byla celá rokle uzavřena. Dvě četnické hlídky postávaly u cesty vedoucí z Brna k Pisárkám. Nad nimi se zvedaly první střechy Žabovřesk a za nimi městské komíny kouřily jako obvykle. Jen v rokli panoval klid, který se do města nešířil.

Inspektor Viktor Růžek přijel kočárem z Královopolské ulice. Měl kabát vytažený až k bradě a pod ním vestu s hodinkami na řetízku, které mu každou chvíli připomínaly, že se dnešní dopoledne nevyvíjí podle plánu. Čekala ho porada na velitelství, ne bahnitý svah a mrtvý důstojník.

„Zůstaňte nahoře,“ pokynul kočímu, když vystoupil. „Dnes se nám tu kolečka zaboří až po osy.“

Sestoupil po svahu, kde se v měkké zemině tvořily hluboké stopy. Četník salutoval a ukázal rukou. „Tady, pane inspektore.“

Tělo leželo na boku, z části v kaluži. Na límci kabátu se rýsoval znak 8. pěšího pluku c. k. armády — ten, který sídlil v kasárnách na Dornychu. Růžek se sklonil, opatrně nadzvedl okraj uniformy. Vojenský kabát byl rozepnutý, ale žádné viditelné poranění kromě podlitiny na spánku.

„Kdo ho našel?“ zeptal se.

„Dva kluci. Jsou tamhle,“ ukázal četník.

Růžek se otočil. Dva ušmudlaní chlapci stáli stranou, přikrčení, s očima dokořán. Jeden měl v ruce klobouk, který si nervózně muchlal.

„Viděli jste, jak tu ležel?“ zeptal se Růžek mírně.

„Ano, pane,“ odpověděl starší. „Ležel už takhle. Mysleli jsme, že spí.“

„Nikdo tu nebyl? Žádný člověk, kůň, vůz?“

„Ne, pane. Jen my dva.“

Inspektor kývl. „Dobře. Půjdete s četníkem na stanici. Dostanete něco teplého. Nic si nevymýšlejte — jen co jste opravdu viděli.“

Pak se znovu sklonil nad tělo. Zasunul ruku do vnitřní kapsy kabátu — našel hodinky, rozbité. Střelka uvízla mezi čísly dvanáct a pět. Násilné otevření? Možná pád. V kapse peněženka, vojenský průkaz: Leutnant Josef Wagner, k. u. k. Infanterieregiment Nr. 8.

„Wagner,“ zamumlal. „Rakouský důstojník… a tady, v Žabovřeské rokli?“

Zvedl se. Vítr se zvedl také, zvedl křídla jeho pláště a s sebou přinesl slabý kovový zvuk. Kousek dál se v trávě leskla ocelová rukojeť kordíku. Ležel stranou, napůl zabořený v zemi.

Růžek si přivolal strážníka. „Zajistěte to. A vyšlete posla na vojenské velitelství, nechť přijede někdo z pluku.“

Když dorazil vojenský lékař, Růžek už měl první poznámky. „Smrt nastala nejspíš včera večer,“ řekl doktor Vaníček, muž se suchým hlasem a mrazivým pohledem. „Zlomenina záhlaví, způsobená tupým úderem. Mohlo by to být po pádu, ale spíš… spíš ráz.“

„Z rány?“

„Z kordíku. Nebo pažby. Těžko říct, dokud ho neotřeme.“

Růžek se narovnal. „Tedy, nešťastná náhoda to tak docela nebude.“

Vaníček pokrčil rameny. „Vojáci se občas perou, pane inspektore.“

„Ano,“ řekl Růžek zamyšleně, „ale málokdy tak daleko od kasáren.“

Krátce po poledni dorazil kočár s černým baldachýnem a mosaznými rohy. Z něj vystoupil důstojník s prošedivělým knírem, postojem rovného muže zvyklého na rozkazy. „Oberstleutnant Kraus,“ představil se. „Velitel třetího praporu.“

Růžek předstoupil. „Inspektor Viktor Růžek, městská kriminální policie. Mrzí mě, že se setkáváme za těchto okolností.“

„Tento muž je z mé jednotky,“ řekl Kraus, když spatřil mrtvého. „Wagner… ano. Mladý, ale talentovaný. Co se stalo?“

„To bych rád zjistil,“ odvětil Růžek. „Váš důstojník opustil kasárna včera večer. Můžete potvrdit?“

„Ano. V devět hodin. Měl povolení, službu neměl.“

„Kam šel?“

„Neřekl. Ale...“ Kraus se odmlčel. „Byl rozrušený. Měl nepříjemnosti.“

„Jaké?“

„Dluhy. A také... osobní spory. Ale to není věc pro civilní policii, pane inspektore. Armáda se o své záležitosti postará sama.“

Růžek zvedl obočí. „Na půdě Žabovřeské rokle už nejsme v kasárnách, pane podplukovníku. Město má své zákony.“

Kraus přikývl, sevřel rty. „Verstanden… rozumím.“

V odpoledních hodinách přivezli tělo do márnice na Cejl. Růžek si sedl do kanceláře a procházel Wagnerovy věci. Dopisy, většina psaná německy. Jeden z nich bez podpisu, ženskou rukou. „Včera večer už nechoď. Prosím. Nech to být. Nikdo si to nebude pamatovat.“ Pod dopisem růže, nakreslená perem.

Růžek si zapsal do notýsku: „žena – motiv? milenka? spor?“

Zazvonil telefon. Krátké zachraptění linky. „Inspektore, tady Sládek z kasáren. Oberstleutnant Kraus vás žádá, abyste se zítra ráno dostavil na velitelství. Máte prý povolení ke vstupu.“

„Děkuji, přijdu.“

Kasárna na Dornychu voněla dehtem, železem a dezinfekcí. Vojáci pochodovali po dvoře, zatímco Růžek procházel pod obloukem vchodu. Kraus ho přivítal v kanceláři. Za stolem stál i další muž — mladý, tvář ostře řezaná, oči neklidné.

„Leutnant Steiner,“ představil ho Kraus. „Byl Wagnerovým přítelem. Sloužili spolu od doby, co se vrátil z Vídně.“

Růžek se uklonil. „Potřeboval bych pár otázek.“

Steiner pokývl. „Ja, bitte.“

„Viděl jste ho naposledy kdy?“

„Včera po večeři. Byl… nervös. Říkal, že má schůzku. Neřekl s kým.“

„S kým by mohl mít spor?“

Steiner se zamyslel. „Možná s Fähnrichem Leitnerem. Pohádali se minulý týden. O hloupost. O zásluhy při posledním cvičení.“

Kraus zabručel. „Hloupý incident. Mladá krev.“

„Hloupý incident,“ zopakoval Růžek, „který mohl skončit ránou do hlavy.“

Kraus zkřížil ruce. „Pane inspektore, s úctou — vojáci mívají své spory. Ale c. k. armáda není hospodská sebranka.“

„To vám věřím,“ odvětil Růžek. „Přesto bych rád mluvil s Fähnrichem Leitnerem.“

Leitner přišel vzpřímený, ale pod pohledem inspektora nervózně přešlápl. „Byl jste s Wagnerem včera večer?“

„Nein,“ odpověděl prudce. „Celý večer jsem byl v kasárnách.“

„Kdo to potvrdí?“

„Korporal Ziegler. Měli jsme hlídku.“

Růžek si všiml, jak mladík sevřel ruce za zády, až mu zbělely klouby. „Dobře. O tom se přesvědčíme.“

Když odcházel z kasáren, zadržel ho jeden z nižších důstojníků. „Pane inspektore… kdybych mohl… něco říct?“ šeptl. „Mluvilo se, že Wagner obchodoval s potravinami z vojenských zásob. Možná s civilisty. Něco zmizelo ze skladu.“

„Kdo to říká?“

„Vojáci z kuchyně. Ale nikdo nic neviděl.“

„Dobře,“ poznamenal si Růžek. „Děkuji.“

Večer nad Brnem těžkl déšť. Růžek seděl ve své pracovně, lampu měl postavenou nízko. Na stole tři linie: milenka — podvod — souboj. Každá mohla vést ke smrti, ale žádná zatím nikam nevedla.

Zazvonil na něj posel z městské pošty. „Dopis, pane inspektore.“ Obálka bez zpáteční adresy, psaná ženskou rukou. „Jestli se ptáte na Wagnera, zeptejte se u zahrady za Schmerlingplatz. Tam, kde rostou růže. V noci slyšeli hádku.“

Růžek vstal. Jeho tvář se zpevnila. Byla to stopa, malá, ale konkrétní.

Déšť, který se po ránu snášel na Brno, přešel v drobné, vytrvalé mrholení, jenž se zachytávalo na špičkách trav a na černém laku kočárů stojících před vojenským velitelstvím. Inspektor Viktor Růžek stál v kanceláři plukovního štábu 8. pěšího pluku, který sídlil na západním okraji města, nedaleko Pisárek. Na stole ležela mapa a nad ní se skláněl plukovník von Stein, muž s hranatou bradou, stříbrnými nárameníky a pohledem, který by rozmetal i kámen.

„Herr Inspektor,“ pronesl chladně, „wir schätzen Ihre Zusammenarbeit. Aber ich muss Sie erinnern — der Verstorbene war Offizier Seiner Majestät. Fragen der Disziplin sind unsere Sache.“

Růžek mu klidně odpověděl: „Rozumím, pane plukovníku. Ale když někdo zemře mimo kasárna a za podezřelých okolností, je to záležitost policie. I když má na sobě uniformu.“

Von Stein sevřel rty, až mu zbělely koutky. „Leutnant von Hartlieb war ein Musteroffizier. Žádný skandál nebude. Je to… nešťastná událost.“

„Nešťastná?“ zopakoval Růžek a otevřel svůj zápisník. „Má zlomenou čelist, pohmožděné zápěstí a jeho kord byl zasunut v pochvě. Pokud to byla nehoda, pak se musela stát velmi nešťastně.“

Odpoledne se vydal do kasáren. Chodby voněly kovem, dehtem a koženými řemeny, a ozývalo se v nich duté klapání podpatků. Ve strážní místnosti seděli tři vojáci, které určil velitel jako ty, kdo měli s mrtvým důstojníkem nejčastější kontakt.

Prvním byl feldwebel Ziegler, podsaditý Rakušan s hustým knírem. Když Růžek přešel do němčiny, muž zřetelně pookřál. „Der Leutnant? Er war… stolz. Zu stolz. Immer sprach er über Ehre, čest. Manchmal zu viel.“ „Viděl jste ho včera?“ zeptal se Růžek. „Ja. Beim Abendessen. Potom odešel. Říkal, že si potřebuje vyčistit hlavu.“

Růžek si poznamenal: odchod po večeři, žádné povolení. „A jak vypadal?“ „Er war aufgeregt. Vielleicht wütend. Hádal se s jiným důstojníkem – Leutnant Krüger. Kvůli kartám, myslím. Nebo kvůli… Frau.“

„Ženě?“ „Ja. Nějaká dáma z města. Znali ji oba. To je všechno, co vím.“

Další svědek, vojín Novák, Čech, který se u pluku necítil doma, vypovídal česky: „Slyšel jsem, že se hádali. Ale nebylo to kvůli penězům, jak se povídá. Kvůli nějaké slečně. Hartlieb byl horká hlava. Krüger taky. Večer měli oba volno. A ráno jsme našli Krügerova koně v ohradě zpoceného. Někde musel jezdit.“

„A Krüger?“ „Tvrdil, že spal.“

Růžek se pousmál. Všichni, kdo tvrdí, že spali, bývají buď nevinní – nebo velmi zkušení.

Když se druhého dne Růžek vrátil k místu nálezu, déšť zesílil, ale zem ještě držela otisky bot. Četník Malina ukazoval holí směrem k svahu. „Vidíte, pane inspektore, tady ty stopy? Dvě různé podrážky. Jedna širší, jedna užší. A támhle – otisk podpatku s podkovou, jakou nosí důstojníci.“

Růžek přikývl. „A tady,“ dodal Malina, „otisk klopýtajícího kroku, jak se někdo snažil udržet rovnováhu.“

Když přistoupil blíž, všiml si v trávě drobného lesku. Sehnul se — ležel tam mosazný knoflík s erbem 8. pěšího pluku. Nebyl utržený silou, spíše odpadl, jak se někdo prudce ohýbal nebo padal. „Tohle se nestalo náhodou,“ zamumlal.

O něco později se začaly šířit řeči o tajném prodeji vojenských zásob. Mizely potraviny, látky a boty, které se objevovaly u překupníků na Zelném trhu. Mohl mít mrtvý důstojník něco společného s krádežemi?

Na ředitelství na Pekařské mu předložili seznam zabaveného zboží. Všechno pocházelo z vojenských skladů, ale žádný důkaz o Hartliebově účasti neexistoval. „Kdyby do toho byl zapleten,“ poznamenal Růžek, „plukovník by to použil jako záminku, aby případ uzavřel. Ale místo toho mlčí. Takže jde o něco horšího.“

Četník Malina přinesl další zprávu. „V hospodě U Kohouta se mluvilo o tom, že Hartlieb měl schůzku s nějakou ženou. Prej se hádali. Jeden voják to slyšel, ale nechce o tom mluvit.“

Růžek si zapálil doutník. „Ženy, karty, čest… všechno, co mužům přináší zkázu.“

Adresu dívky se mu podařilo zjistit přes vojenskou poštu. Jmenovala se Lotte Mayerová, dcera zámožného obchodníka z Křenové ulice. Když Růžek zazvonil, otevřela mu mladá žena v decentních šatech, ale s očima plnými neklidu.

„Paní Mayerová,“ začal, „nebo spíš slečno? Chci s vámi mluvit o Leutnantu Hartliebovi.“ Přikývla, pozvala ho dovnitř. „Ano, znala jsem ho. A také pana Krügera. Byli přátelé… kdysi. Oba ke mně chodili. Ale Hartlieb byl žárlivý. Moc. Včera mi psal dopis, že mě už nikdy nechce vidět.“

„A vy jste s ním mluvila?“ „Ne. Odmítla jsem se s ním sejít. Psával mi, že se musí něco rozhodnout. Dnes už chápu, že to myslel vážně. Ale já nechtěla být příčinou ničeho zlého.“

„Říkal, že se setká s Krügerem?“ Zaváhala. „Naznačil to. Řekl jen, že ein Mann muss seine Ehre verteidigen. To je všechno.“

Růžek se na chvíli odmlčel. „Souboj?“ nadhodil. Zbledla. „To je přece zakázané…“

„A přesto jeden z nich leží v márnici,“ odpověděl.

Téhož večera byl Růžek znovu povolán k plukovníku von Steinovi. V kanceláři panovalo napjaté ticho, jen hodiny na stěně odměřovaly vteřiny. „Herr Inspektor,“ začal plukovník, „Ihre Anwesenheit in der Kaserne verursacht Unruhe. Chci, abyste vyšetřování uzavřel. Příčina smrti: pád ze svahu. Der Fall ist abgeschlossen.“

„Pane plukovníku,“ odpověděl Růžek, „můj závěr nebude psán podle rozkazu, ale podle důkazů.“

Von Stein se prudce narovnal. „Důkazy? Vy nemáte nic! Žádná zbraň, žádný svědek. Nechceme skandál. Rozumíte?“

„Rozumím,“ řekl Růžek a vstal. „Ale čest se nedá zachránit mlčením, pane plukovníku. Jen pravdou.“

Odcházel s vědomím, že mu právě zavřeli dveře před nosem. Ale čím víc mu bránili, tím víc byl přesvědčen, že něco skrývají.

O několik dní později našel rybář u břehu Svratky šavli s rytinou F. v. H. — Fridrich von Hartlieb. Zbraň byla čistá, bez krve, ale záštita promáčklá, jako by narazila na jinou čepel.

„Souboj,“ pronesl Růžek, když si ji prohlížel pod světlem lampy. „Formální duel. To by vysvětlovalo všechno — i proč pluk mlčí.“

„Myslíte, že to byl Krüger?“ zeptal se Malina. „Jiný neměl důvod. Ale potřebuju důkaz. Někoho, kdo tam byl.“

Večer se Růžek vydal do kasáren, tentokrát neoficiálně. V hospodě pro poddůstojníky, kde pivo míchalo přísahy s výčitkami, našel Zieglera. Po dvou korbelech ztratil ostražitost. „Inspektore,“ zašeptal, „pokud budete psát zprávu, napište, že to byla nehoda. Prosím.“ „Proč?“ „Protože Ehre je víc než život. Byli tam čtyři. Hartlieb, Krüger a dva sekundanti. Já byl jeden z nich.“

Růžek se k němu naklonil. „Mluvte.“ Ziegler se rozhlédl, pak pokračoval: „Byla to hloupost. Chtěli si vyřídit urážku kvůli té ženě. Slíbili jsme, že použijí jen cvičné čepele, bez ostří. Ale Krüger udeřil prudce. Hartlieb zakopl, spadl po svahu a udeřil se do hlavy o kámen. Byl mrtvý. Krüger byl zoufalý. Chtěl ho odnést, ale já ho zadržel. Rozkaz plukovníka zněl jasně – keine Schande für das Regiment. Žádná ostuda pro pluk.“

Růžek odevzdal svou zprávu, stručnou a úřední: Leutnant Friedrich von Hartlieb zemřel následkem pádu ve svahu u Žabovřeské rokle. Okolnosti smrti nasvědčují náhodě.

Podepsal se, odložil pero a dlouho hleděl z okna. Déšť znovu bubnoval na římsy. Malina se zeptal: „Tak hotovo, pane inspektore?“

„Hotovo,“ odpověděl Růžek. „Oficiálně.“ „A neoficiálně?“ „Neoficiálně zemřel muž, který neunesl vlastní čest. A druhý, který ji bránil a ztratil ji spolu s hodností. Všichni ostatní se naučí mlčet. Jen ta rokle bude dál svědkem, že mezi dvěma šavlemi se občas láme víc než čepel.“

Případ ukradeného dítěte

Na policejním ředitelství na Ferdinandově ulici se v těch dnech objevovalo všechno možné – od ztracených deštníků po anonymní udání, že někdo na Cejlu prodává kořalku bez známky. Ale tentokrát byla hromádka hlášení na Růžkově stole výjimečně jednolitá. Všechny se týkaly jediné věci: cikánského tábora, který se usadil za Komárovem, hned za hostincem U nádraží.

„Inspektore,“ pravil znechuceně zapisovatel Hruška, „už čtvrtý den po sobě to samé. Lidé si stěžují, že jim zmizely vejce, slepice, rajčata ze zahrady. A že cikáni kradou prádlo ze šňůr. Měli byste tam poslat hlídku.“

Růžek si sundal brýle a opřel se. „Posíláme hlídku pokaždé, když si někdo stěžuje, že mu zmizela slepice. A devětkrát z deseti zjistíme, že si ji snědl pes. Ale dobře – napíšeme jim do tábora vizitu. Ale ne hned. Necháme je pár dní v klidu. Kočovníci se dlouho nezdrží, vítr je odnese, stejně jako prach z ulice.“

Jenže tentokrát se vítr zdržel. Tábor zůstal stát.

Bylo to necelý týden poté, kdy přišla zpráva, která změnila všechno. Do budovy vrazil zadýchaný poslíček z Komárova. Mluvil tak rychle, že se mu jazyk pletl. „Inspektore, je to hrozné! Malý chlapec, devět let, ztratil se. Obchodníkův syn. Nikdo neví, kam se poděl. Otec říká, že ho unesli cikáni!“

To byla věta, která stačila. V Brně devátého roku nového století bylo třeba málo, aby se město rozdělilo. Cikáni byli pro jedny romantická exotika, pro druhé postrach venkova a zloději dětí. Růžek věděl, že taková podezření se šíří rychleji než požár ve skladišti.

Poslíček dodal: „Otec se jmenuje Josef Vávra, obchodník s koloniálním zbožím. Matka mu před rokem zemřela na souchotiny. Žijí sami, chodí k nim posluhovačka.“

Růžek si oblékl kabát a klobouk. „Dobře. Pojedeme se na to podívat.“

Cesta do Komárova vedla po prašné silnici, která se v létě měnila v rozpálený bělavý pás, lemovaný fabrikami a sklady. Z komínů nad brněnskými cihelnami se valil kouř, a ve vzduchu byl cítit pach žhavé hlíny a koňského potu. U hostince U nádraží to vřelo.

Před vraty stáli sedláci, řemeslníci, děvečky – všichni mluvili jeden přes druhého. Jakmile uviděli inspektora, dav se pohnul.

„Inspektore, oni to udělali! Ti tuláci! Každý večer se potloukají kolem, děti k nim chodí čumět na ohně a muziku! Říkal jsem to!“ hulákal jeden z mužů.

Růžek zvedl ruku. „Dost. Kdo z vás viděl, že ti lidé s chlapcem odešli?“

Nastalo ticho. Všichni se dívali jeden na druhého. Nakonec se přihlásila žena s uzlíkem prádla: „Nikdo. Ale kdo jiný by to mohl být? Oni kradou všechno!“

Inspektor se podíval směrem za hostinec. Tam, v nízké rokli, se pod starými topoly krčil tábor. Několik vozů, ohniště, ženy s dětmi, psi. Vzduch byl prosycen vůní kouře a pečených brambor.

„Jdeme,“ řekl Růžek.

Tábor byl překvapivě klidný. Muži seděli u ohně, jeden opravoval kolo, jiný přehrával na housle melancholickou melodii. Když se objevila policejní uniforma, všichni ztichli.

Přistoupil k nim vysoký, štíhlý muž se šedivým plnovousem – zřejmě staršina. Poklonil se. „Pane inspektor, víme, proč jste tady. Ale přísahám, že žádné dítě jsme nevzali. My nikoho nezabíjíme. My máme svých starostí dost.“

„Nikdo neříká, že jste vrazi,“ odpověděl Růžek klidně. „Jen že chlapec se ztratil a vy jste poslední, kdo ho mohl vidět. Jak se jmenujete?“

„Říkají mi Mikuláš,“ odpověděl muž. „Jsem hlava rodiny. Jsme tu, protože u Blanska nás hnali biči. Tady jsme chtěli zůstat pár dní, dokud neseženeme práci. Ženy praly, muži spravovali hrnce. Děti se potulovaly, to ano, ale žádného chlapce neznám.“

Růžek přikývl. „Dobře. Ale budu chtít mluvit s každým z vás.“

Mezitím se k ohni přiblížila mladá žena s tmavýma očima, oděná v šátku. Byla nápadná – krásná tím neuhlazeným způsobem, který působí spíš jako výzva než ozdoba. Přistoupila blíž, podívala se mu přímo do očí a tiše řekla: „Vy nevěříte, že jsme to udělali, viďte, pane?“

Růžek neodpověděl. Jen si všiml, že její pohled byl až příliš zkoumavý. Ale dřív, než mohl něco říct, zpoza ohně vyšla stará žena – vrásčitá, shrbená, s šátkem uvázaným pevně pod bradou. V ruce držela vějíř karet.

„Nech ho na pokoji, děvče,“ zasyčela směrem k mladé cikánce. „Policajt si hraje s ohněm, ale spálí se.“ Pak se obrátila k Růžkovi: „Ty jsi hledající. Hledáš dítě, viď? Pojď, já ti povím, co vidím.“

Dřív než mohl odmítnout, stará žena ho zatáhla do nízkého stanu, kde to páchlo kouřem a levandulí. Uprostřed ležely karty a kovový amulet ve tvaru oka.

„Sedni,“ přikázala. „Mluvilo se, že jsme vzali dítě. Ale to dítě není v lese. Není v řece. Je na cestě. Vidím město, velké, s věžemi. Chlapec je živý.“

„Kde?“ zeptal se Růžek.

Žena se zadívala do karet, které roztáhla do vějíře. „V cizím kočáře. Nebojí se. Směje se. A muž, co je s ním, má jeho krev.“

Inspektor se na okamžik zarazil. „Krev? Co tím myslíš? Je zraněný?“

„Ne,“ usmála se, „je v pořádku.“

Růžek se zvedl. „Děkuju, matko. To byla hezká pohádka.“

„Pohádka?“ žena se zasmála, bezzubě, ale s jistotou. „Pohádky se mění ve skutečnost častěji, než si myslíš, pane s odznakem.“

Když se vrátil z tábora, slunce už klesalo. Z komárovských továren stoupal dým, a nad ním se barvilo nebe do oranžova. U hostince to opět vřelo – tentokrát o něco tišeji.

Růžek se vydal k Vávrově domu. Obchodník ho přijal v pracovně, kde to páchlo tabákem a hořkou kořalkou. Byl to robustní muž s napuchlým obličejem a rukama zvyklýma spíš počítat zlaťáky než hladit dítě.

„Inspektore, musíte ty cikány sebrat! Ukradli mi syna! Já jim dám, já je…“

„Pane Vávro,“ přerušil ho Růžek, „potřebuji vědět, kdy jste syna naposled viděl.“

„Včera odpoledne. Hrál si na dvoře s ostatními dětmi. Večer už nikde. Já byl… ehm… na chvíli v hospodě. Ale jen na chvíli! Když jsem se vrátil, byl pryč. Posluhovačka říkala, že šel možná za ostatními, co koukali na cikány. Ti parchanti!“

Růžek se zadíval na prázdnou láhev na stole. „Na chvíli, říkáte?“

Obchodník se zatvářil dotčeně. „Nejsem opilec, inspektore. Ale když člověk přijde domů a najde prázdno, musí se napít, ne?“

Růžek jen pokývl. „Zatím se zdržte jakýchkoli obvinění. Zítra ráno se vrátím. Možná se chlapec sám vrátí.“

Nevrátil.

Místo toho přišel večer, kdy se město znovu probudilo k nenávisti. V sedm hodin zazvonil telefon na ředitelství. Hlídka z nádraží hlásila: „Dav míří k táboru! Obchodník Vávra burcuje lidi, že si jde pro svého syna!“

Růžek popadl kabát, revolver a pět strážných. Vyrazili kočárem k hostinci.

Když dorazili, bylo už vidět světlo pochodní. Z otevřených dveří hostince se valili křiklouni, ozbrojení klacky a tyčemi. „Půjdeme si pro ně! Dítě nebo krev!“ řvali.

Růžek vyskočil z kočáru, zvedl ruku a zvolal: „Kdo udělá krok, skončí ve vazbě! Město nebude mít na svědomí lynč!“

Několik mužů se zastavilo, ale Vávra, celý rudý, se prodral dopředu. „Nechte mě, inspektore! Oni ho mají! Viděl jsem stopu, jejich děti měly jeho čepici!“

„Žádnou čepici jste neviděl, pane Vávro,“ odpověděl Růžek ledově. „Viděl jste dno své sklenice. A teď půjdete domů.“

„Já nejdu nikam!“ křičel muž, ale strážní už ho pevně drželi.

Tábor byl vzhůru. Ženy držely děti, muži stáli před ohni, ne se strachem, ale s tichou důstojností těch, kteří jsou zvyklí být obviňováni.

„Rozejděte se!“ přikázal Růžek davu. „Kdo zůstane, bude zadržen.“

Trvalo to dlouho, ale nakonec se hluk rozptýlil do tmy. Růžek nechal u tábora dvě hlídky, sám zůstal až do rána. Sledoval, jak cikánské ohně dohasínají a jak se nad Komárovem zvedá šedé světlo svítání.

Už tehdy cítil, že pravda bude jiná. Věděl, že dítě nesežralo ticho lesa, ale spíš něco obyčejného – lidská chyba, nedorozumění, možná vina, kterou si nikdo nechce přiznat.

A přesto, když mu stará cikánka tu noc šeptala, že chlapec se smál, když odjížděl, znepokojilo ho to víc, než byl ochoten připustit.

Ráno bylo chladné a vlhké, jako by se déšť rozhodl, že v Komárově zůstane. Růžek stál u řeky a sledoval, jak se mezi prkny starého mostu ztrácí proud kalné vody. Strážní s místními procházeli okolní lesíky, břehy i koryto, kde se občas zaleskl kousek plechu nebo rozbitá láhev. Ale po chlapci ani stopa.

„Pane inspektore,“ hlásil jeden ze strážných, „nic. Prošli jsme celé okolí až po řeznickou sušárnu. Ani stopy po botách, nic.“

„A co směrem k hostinci?“

„Tam taky nic. Jen nějaké dětské stopy u tábora, ale ty patří těm jejich děckám. Kolem nich běhá celý den půlka vesnice.“

Růžek se díval na zablácenou cestu a zvažoval, kam by se dítě mohlo ztratit. V hlavě mu stále zněla slova staré cikánky: „Je v cizím kočáře, ale směje se. A muž, co s ním jede, má jeho krev.“

Byla to hloupost, samozřejmě. Ale inspektor měl už v životě tolik případů, kde se pravda skrývala v nejméně uvěřitelné verzi, že si to nemohl dovolit zcela odmítnout.

Vrátil se do Vávrova domu. Obchodník vypadal ještě hůř než včera. Měl oči zarudlé a třesoucí se ruce.

„Našli jste ho?“ zeptal se hned, aniž by pozdravil.

„Ne. Ale chtěl bych vědět, pane Vávro, proč váš syn měl na sobě sváteční šaty, když si šel hrát.“

Muž zvedl hlavu. „Jaké šaty?“

„Posluhovačka řekla, že si oblékl čistou košili, vestu a dokonce i čepici s peřím. Řekla, že prý chtěl vypadat hezky, že ho někdo pozval na návštěvu. Kdo to mohl být?“

„Já nevím,“ odpověděl zmateně. „Já jsem byl v obchodě, pak… v hostinci. Slyšel jsem, že venku hráli cikáni, možná šel za nimi. To oni…“

„Ti lidé nemají s vaším synem nic společného,“ přerušil ho Růžek. „Byl jste opilý, když jste včera mluvil. Dnes budete mluvit střízlivý.“

Vávra si otřel čelo. „Dobře… byl jsem trochu připitý, ano. Ale ne tolik, abych nevěděl, co říkám. To dítě bylo moje všechno, rozumíte?“

„Rozumím,“ odpověděl Růžek klidně. „Právě proto mě zajímá, komu by důvěřovalo natolik, že by s ním šlo pryč bez odporu.“

Do poledne Růžek vyslechl znovu posluhovačku i několik sousedů. Všichni vypovídali podobně. Chlapec si hrál s ostatními, smál se, běhal po dvoře. Pak se rozloučil a zmizel. Nikdo si nevšiml, že by s ním někdo mluvil. Jen stará paní, která bydlí u mostu, řekla:

„Viděla jsem ho, jak nastupuje do nějakého kočáru, pane inspektore. Krásný kočár to byl, černý, s červenými koly. A ten pán, co seděl uvnitř, byl v dobrém obleku. Měl vousy a klobouk, a chlapec mu mával. Vypadalo to, jako kdyby k němu patřil.“

„Kdy to bylo?“

„Navečer, když padal soumrak. Kočár odjel směrem od města.“

Růžek přikývl. „A vy jste nikoho neupozornila?“

„Proč bych měla? Vypadal spokojeně. Myslela jsem, že člověka v kočáře zná.“

Růžek si na okamžik sedl na lavičku před hostincem a přemýšlel. Cikánka mluvila o muži s jeho krví. Stařena o elegantním kočáru. Vávra o víně a o mlze v hlavě.

Přemítal, kdo by mohl mít důvod dítě vzít – a přitom bez zlého úmyslu. Náhlý nápad ho přiměl vytáhnout poznámkový sešit a nalistovat stranu, kam si poznamenával příbuzné obchodníka. Byl tam jeden: Antonín Vávra, mladší bratr, obchodní cestující.

Růžek vstal a zamířil k telegrafní stanici. Odeslal zprávu na policejní úřad do Vídně: „Prosím o ověření, zda Antonín Vávra, obchodní cestující z Brna, je nyní ve Vídni. Případ pohřešovaného dítěte.“

Pak se vrátil k hostinci. Bylo už odpoledne, když se k němu přihnal mladý strážný. „Inspektore! U nádraží je hlášeno, že tam zastavil kočár a v něm muž, který tvrdí, že se jmenuje Vávra!“

Růžek nasedl do kočáru a spěchal na nádraží.

U perónu stál kočár – černý, s červenými koly. A před ním, rozesmátý a zamazaný od čokolády, malý František Vávra. Vedle něj stál muž s cestovní brašnou, snědý od slunce, s typickým obchodnickým úsměvem.

„Antoníne Vávro?“ zeptal se inspektor.

„Ano, to jsem já. Co se děje?“

„Váš bratr nahlásil, že jeho syn byl unesen.“

Muž se zatvářil udiveně. „Unesen? Nesmysl! Vzal jsem ho s sebou do Vídně. Nabídl jsem bratrovi, že ho vezmu na výlet, když jsem ho viděl v hospodě. Chtěl se napít, tak jsem řekl, že se postarám o kluka. Svolil, smál se. Jen byl trochu pod parou. Měl by si to pamatovat.“

Růžek se podíval na chlapce. „Bylo ti u strýčka hezky?“

„Ano, pane,“ usmál se František. „Jeli jsme kočárem! A pak jsme spali v hotelu s velkým zrcadlem!“

Inspektor přikývl. „Dobře. Víte, že kvůli tomu skoro došlo k lynči?“

Antonín ztuhl. „Proboha! To snad ne… Já myslel, že mu to řekne. Můj bratr bývá někdy – no, zapomíná,.“

„Zapomíná, ano,“ řekl Růžek tiše. „A někdy taky pije, aby zapomněl na všechno ostatní.“

Když se kočár s Františkem a jeho strýcem vrátil do Komárova, místní se už scházeli na návsi. Viděli, jak chlapec seskakuje z vozu, celý živý a šťastný. Růžek vystoupil a gestem utišil shluk lidí.

„Tady je váš ztracený chlapec,“ řekl prostě. „Nikdo ho neunesl. Nikdo mu neublížil. Vzal si ho jeho vlastní strýc. A vy, místo abyste pátrali rozumem, chtěli jste pálit cizí vozy a rvát ženy od dětí. Pamatujte si to, až budete znovu hledat viníka.“

Dav se rozptýlil v rozpacích. Jen otec, Josef Vávra, se hroutil do sebe. Když k němu František přiběhl a objal ho, muž ho sevřel a rozplakal se.

Růžek se díval z povzdálí. Cítil úlevu, ale ne uspokojení. Věděl, že ten příběh bude ještě dlouho kolovat po Komárově – a že cikáni si to ponesou dál, jako další důkaz, že lidé nevěří, dokud neuvidí krev.

Když zapadlo slunce, seděl Růžek v hostinci, sám u stolu, a dopisoval zprávu do úředního protokolu.

„Pohřešované dítě nalezeno živé. Šlo o nedorozumění mezi bratry Vávrovými. Zúčastnění obyvatelé napomenuti. Tábor kočovníků se příštího dne přesunul dále na jih. Žádné důkazy o krádežích se nenašly.“

Zavřel sešit, odložil brýle a pohlédl z okna. Venku pršelo. Kapky bubnovaly na plechové římsy a město se ztrácelo v šedé cloně.

Přemýšlel o staré vědmě z tábora. „Chlapec je živý. Smál se, když odjížděl. Muž, co s ním jel, měl jeho krev.“

Měla pravdu do posledního slova.

Druhý den, když táborem projížděl vůz s cikány, kteří se stěhovali dál k Rajhradu, Růžek je nechal v klidu odjet. Jen staré ženě u cesty pokynul. Ta zvedla ruku, ukázala na něj kartou s obrázkem krále a pronesla:

„Vidíš? Někdy spravedlnost nehledá soud, ale rozum.“

Růžek se pousmál. „A někdy rozum přijde později než kočár z Vídně,“ odpověděl si pro sebe.

Vítr zvedl prach cesty a hostinec U nádraží zůstal za ním – stejně jako další kapitola města, které umělo být krásné i kruté zároveň.

Švábení nevěsty

Brno, jaro roku 1907

Město už vonělo novým listím a čerstvě natřenými zábradlími na Panské i Orlí. Vzduch se mísil s pachutí uhlí, kávou z kavárny „Ehrlich“ a vzdáleným hlukem drožek. Všude se šeptalo o jediné události: zásnubní hostina slečny Kláry, dcery bohatého obchodníka s textilem pana Bartoloměje Slavíka, která se měla provdat za vídeňského továrníka Heinricha Meyera. Událost roku. Společenský most mezi českou a německou elitou Brna. A jak se šeptalo v kuloárech, také sňatek, který měl propojit peníze s postavením.

Hostina se konala v Šemberově domě, jehož slavnostní sály patřily mezi nejhonosnější ve městě. Vysoké stropy, křišťálové lustry a zrcadla, která znásobovala lesk uniformních výložek a šum hedvábí. Vše muselo být dokonalé — a také bylo. Hudba z balkonu, vázané lilie, šampaňské z Vídně, dort z hotelu Padowetz. Jen inspektor Viktor Růžek měl pocit, že sem nepatří.

„Přinejmenším vás mohli posadit blíž ke dveřím, abyste mohl prchnout,“ zabručel za ním strážmistr Marek Král, jeho věčně zamračený kolega, který dostal za úkol „dohlížet na pořádek“, což u podobných akcí znamenalo: stát v koutě a tvářit se, že tu není. Růžek si odkašlal a podíval se po sále. „Marku, nejsme pozvaní kvůli poctě. Jsme tu pro případ, že by se někdo z hostů rozhodl projevit přílišnou lásku k alkoholu nebo nenávist k jinému národu.“ „A nebo obojí,“ odtušil Král.

Bylo znát, že česká a německá společnost se tu mísí jen naoko. Všichni se usmívali, ale úsměvy měly hranice jako šachovnice: každý věděl, kam smí a kam ne. Česká strana okupovala stoly u oken, Němci měli čestné místo u pódia, kde se měl pronést přípitek. Pan Slavík se potil v novém fraku a všude se rozhlížel, jako by čekal, že mu hosté utečou. Jeho dcera Klára zářila v bílých šatech s růžovým lemem — křehká, trochu nesvá, ale krásná. Její budoucí manžel Heinrich, vysoký, s pečlivě sčesanými vlasy, měl výraz člověka, který ví, že kupuje nejen manželku, ale i postavení.

Hudba ztichla, šampaňské se rozdávalo. Slavík se zvedl, rozepjal frak a s pýchou pronesl několik vět o „spojení dvou národů, které Brno činí silnějším“. Všichni tleskali, Němci zdvořile, Češi hlasitěji. Růžek se mračil. „Čím víc slov o jednotě, tím větší bývá propast,“ zamumlal. Král se na něj otočil: „Vy máte, šéfe, dar kazit i slavnostní chvíle.“

Ale ještě dřív, než se na pódiu chopil slova ženich, se stalo něco, co změnilo tón celé hostiny.

Z výšky, snad z ochozu nad sálem, se s lehkým žuchnutím snesl na stůl kus pergamenu. Dopadl přímo mezi květiny a poháry, rozlil víno a potřísnil ubrus. Několik dam vykřiklo. Na pergamenu, uprostřed krvavě rudého otisku prstu, stálo latinsky: Falsa est mater. Ticho. Tak hluboké, že bylo slyšet, jak někdo klepe lžičkou o porcelán.

Růžek se pomalu zvedl. Hosté se rozestoupili. Klára zbledla, Heinrich přistoupil a zvedl pergamen, přečetl nahlas a zůstal stát, jako by nerozuměl. Jeho matka, usedlá dáma v černém sametu, vstala a zasyčela: „To je hanba! Podvod! A vy se opovažujete mlčet?“ Heinrich něco řekl německy, krátce a prudce. Matka mu odpověděla ostře: „Schande! Das ist eine Schande!“

Pan Slavík zrudl, zvedl ruce: „To je jistě žert! Hloupý, krutý, ale žert!“

Jenže hosté už šeptali. „Falsa est mater“ — „Matka je falešná.“ Význam byl nejednoznačný, ale každému z přítomných se vybavila jediná interpretace: nevěsta není dcerou své matky, nebo její matka má něco temného ve své minulosti. A to v takové společnosti stačilo na společenskou smrt.

Matka ženicha popadla syna za ruku. „Heinrichu, jedeš se mnou do hotelu.“ „Mutter, bitte—“ „Kein Wort mehr!“ A pak v němčině, kterou rozuměli všichni: „Zásnuby jsou zrušeny.“

Zbytek proběhl rychle. Dámy vstávaly, muži se omlouvali, někteří Češi se tvářili rozpačitě, jiní pobaveně. Němci se tvářili uraženě. Pan Slavík seděl, zíral do stolu a klouby mu bělely, jak svíral sklenici. Klára plakala tiše, zakrytá závojem, který jí teď připomínal spíš smutek než svatbu.

Růžek se přiblížil k Slavíkovi a sklonil se. „Pane, dovolte… byl bych rád, kdybych mohl ten pergamen vidět.“ Slavík bez odporu podal lístek, jako by mu bylo jedno, co s ním kdo udělá. Pergamen byl pravý, starý, snad z knihy, ne z kancelářského archu. Inkoust — ne krev, ale pigment, možná textilní barvivo. Otisk prstu výrazný, patrně mužský. Růžek ucítil slabý, kovový zápach — podobný tomu, který znal z tiskáren. „Kdo má klíče od ochozu?“ zeptal se tiše. Slavík pokrčil rameny. „Správce domu. Ale byl tu celý den. Já… nevím, inspektore. Proboha, co to znamená?“ „Znamená to, že vás někdo nenávidí, pane,“ odpověděl Růžek prostě.

Král se mezitím rozhlížel po sále a drbal se pod čepicí. „Nikdo nic neviděl. A to tu bylo snad padesát lidí,“ poznamenal. „Padesát lidí a jeden pachatel. Nejspíš někdo, kdo se sem dostal dřív, než hosté přišli,“ uvažoval Růžek. Král si odfrkl. „Anebo někdo z nich. V takových rodinách bývá víc kostlivců než v márnici.“

Růžek si prohlížel ochoz. Stará dřevěná balustráda, přístupná přes postranní schodiště. Věděl, že Šemberův dům měl spletitý půdorys, spoustu malých komůrek a úzkých chodeb — ideální pro někoho, kdo dům znal.

Když se sál pomalu vyprázdnil a poslední hosté se rozloučili se studeným pokývnutím, Slavík zůstal stát uprostřed sálu, jako kapitán na potápějící se lodi. Růžek k němu přistoupil. „Pane Slavíku, můžu vám nabídnout, že to prošetřím. Diskrétně. Nejde o zločin, ale… o útok na čest, a ten někdy bolí víc než vražda.“ Slavík pohlédl na něj s prázdným pohledem. „Prosím vás, inspektore. Jen ať se to nedostane do novin.“

Král zamumlal: „To bude fuška. Tyhle věci se šíří rychleji než mor.“ Růžek na něj pohlédl. „Tak to zkusíme dřív, než to udělá tisk.“

A tak, zatímco hudebníci balili nástroje a služebné sbíraly střepy z rozbitých sklenic, začal se odvíjet příběh, který měl méně společného s láskou než s penězi, méně s vírou v čest než s mocí pomluv. Venku na Dominikánském náměstí se stmívalo, tramvaj zvonila a město, které si libovalo v drbech, už hladově čekalo na další senzaci. Viktor Růžek se naposled podíval na pergamen s rudým otiskem a řekl Královi: „Zítra si promluvíme se správcem, s rodinou i s pár hosty. Ale už teď vím jedno, Marku — tohle nebyl žert. To byl útok. A někdo se postaral, aby zasáhl přesně tam, kde to nejvíc bolí.“

Král přikývl. „V srdci?“

„V peněžence,“ odpověděl Růžek. A pak vyšel do noci, která začala vonět deštěm a skandálem.

Déšť, který se spustil nad ránem, smyl z brněnských ulic prach i společenské úsměvy z předešlého večera. V Dominikánské ulici, kde stál Šemberův dům, bylo ticho, jen voda kapala z okapů a z dvora se ozývaly kroky. Inspektor Růžek dorazil brzy, s hlavou těžkou z nevyspání a s pečlivě složeným pergamenem v kapse. Na prahu ho přivítal unavený správce domu, podsaditý muž se zašpiněnou vestou.

„Ráčil jste přijít brzy, pane inspektore,“ řekl s pohledem, který střídal obavy a zvědavost. „Včera to tu bylo... no, jako v divadle. Dámám omdlévaly ruce a pánové mávali kapesníky, aby se jim dostalo kyslíku. A teď...“ pokrčil rameny, „teď se to už povídá po celém městě.“

Růžek se zachmuřil. „Už? Kdo to roznáší?“ „Služebnictvo. Tady se tajemství neudrží, pane. Vždyť ještě večer jsem slyšel v hospodě u Cejlu, jak jeden číšník vykládal, že na zásnubách pana Slavíka došlo k…“ „Dost,“ zarazil ho Růžek. „Povězte raději, kdo měl klíče od ochozu.“

Správce odemkl dveře na úzké schodiště. „Jen já. A pak pán z tiskárny, co má tu komůrku nahoře. On tu občas suší archy, víte, když se mu tisk rozteče. Včera tu byl naposled ráno, když jsem otevíral.“

Růžek se rozhlédl po úzkém ochozu. Prach na zábradlí byl narušený – někdo tu včera skutečně stál. Na dlaždici u zdi našel drobný zbytek červeného pigmentu. Zvedl ho kapesníkem. „Textilní barva,“ poznamenal po chvíli. „Stejný odstín jako na pergamenu.“

Král, který se mezitím drbal pod bradou a zíval, se rozhlédl po místnosti. „A co ten tiskař?“ „Zjistíme,“ odvětil Růžek.

V tiskárně, umístěné o dvě ulice dál, je přijal mladý muž jménem Anton Kovařík. Ruce měl zbarvené od červené i modré barvy, a když viděl Růžka, znejistěl. „Ano, byl jsem včera v Šemberově domě. Ale jen ráno, abych vyzvedl formy. Pak jsem šel rovnou domů. V noci jsem spal, přísahám!“

„Máte někoho, kdo to potvrdí?“ zeptal se Růžek. „Moje žena. Byl jsem s ní… totiž, s ní doma.“ Král se za Růžka ušklíbl. „To říká každej.“

Kovařík se ohradil: „Já nejsem žádný výtržník, pane! Dělám poctivě svou práci!“ Růžek si ho měřil pohledem. „Znáte pana Slavíka?“ „Každý v Brně zná pana Slavíka. Ale osobně ne. Kupuje látky, ne tiskárny.“ „A latinsky umíte?“ Kovařík zavrtěl hlavou. „Jen pár slov. Tohle jsem nikdy neslyšel.“

Růžek se rozhlédl po stolech. Pigmenty, lisy, otisky rukou na papíru. Ale nic nenasvědčovalo tomu, že by tady vznikl pergamen s otiskem.

„Dobře,“ řekl nakonec. „Neodcházejte z města. Možná Vás ještě navštívím.“

Když vyšli ven, Král se zhluboka nadechl. „Voní to tu jak v hrobě malíře. Myslíte, že v tom má prsty?“ „Nemyslím,“ odtušil Růžek. „Ten člověk je nešikovný, ale ne mstivý. A nevěděl by, co napsat. Ta věta… ta má úmysl, Marku. A ten úmysl byl hluboký jako zášť.“

V domě Slavíkových panovalo ticho. Pan Slavík vypadal o deset let starší než včera. Seděl v pracovně mezi účetními knihami, které už nikoho nezajímaly. „Pane inspektore,“ začal tiše, „já už nevím, jak to napravit. Heinrich se neozývá, jeho matka poslala posla stručný dopis. Zásnuby zrušeny, sňatek nepřípustný. Konec.“ „A vaše dcera?“ „Zavřená v pokoji. Pláče. A manželka… ta odmítá s kýmkoli mluvit.“

„Vaše žena je… cizinka, že?“ Slavík zpozorněl. „Ano. Pochází z Moravské Třebové. Ale co má být?“ Růžek se zadíval na portrét ženy na stěně. Krásná, ale s očima, které se nedívaly přímo. „Kdo byl autorem nápisu věděl, co píše. ‚Falsa est mater‘ – ‚Matka je falešná‘. Myslím, že to nebylo na Vaši dceru. Ale na ni.“

Slavík zbledl. „To je nesmysl!“ „Opravdu?“ řekl Růžek klidně. „Možná někdo věděl něco z její minulosti. Něco, co se nemělo připomínat.“

Slavík mlčel, a pak zamumlal: „Ona… o minulosti nikdy nemluví. Já… jsem se neptal.“

Král se po cestě zpátky zamračil. „Takže teď máme tajemnou paní, pergamen s otiskem, a nikoho, kdo by měl motiv. Co dál?“ „Najděte seznam všech hostů,“ řekl Růžek. „A přidejte i ty, kdo pozvaní nebyli, ale mohli se dostat dovnitř. Sluhové, dodavatelé, muzikanti.“

Jejich první stopa vedla k mladému Petru Dvořákovi, synovi českého obchodníka, který měl kdysi o Kláru zájem. Byl to pohledný, trochu teatrální muž. Když Růžek dorazil do jeho bytu na Giskra strasse, přijal ho s úsměvem, ale oči mu zůstaly chladné. „Ano, byl jsem pozván. Ale přišel jsem až pozdě – už po skandálu. Slyšel jsem to ve městě. A víte co, inspektore? Nedivím se. Ta rodina si o to říkala.“ „Proč?“ „Protože se zaprodali Němcům. A protože si myslí, že čest se dá koupit. Ale čest… tu si musí člověk zasloužit.“

Růžek se zamyslel. „A vy jste si ji zasloužil, Petře?“ Dvořák se zarazil, pak se usmál. „Víc než Heinrich Meyer.“

Král stál opřený o dveře a mračil se. Když odcházeli, zašeptal: „Ten by to byl schopnej napsat i latinsky. Byl na gymnáziu.“ „Možná,“ odpověděl Růžek. „Ale i tak – cíl byl jiný. Ten nápis měl zasáhnout pana Slavíka, ne jeho dceru. Dvořák by šel po Kláře, ne po jejím otci.“

Později téhož dne Růžek mluvil s několika zaměstnanci Slavíkovy textilní továrny. A právě tam se zrodila první skutečná stopa. „Pan Slavík má bratra, že?“ zeptal se nenápadně účetní. „Ano, pana Josefa Slavíka,“ odvětila žena. „Ale ti dva se spolu už léta nestýkají. Něco o dědictví a dluzích, nevím. Jen vím, že pán ho nedávno nechal bydlet v domě u Cejlu, prý z milosti.“

Růžek se zamyslel. „A kde je teď?“ „Včera byl mezi hosty. Stál u stěny, skoro nemluvil. Vypadal… zvláštně.“

Večer zastihl Růžek bratra Slavíka doma. Byl to muž menší postavy, nervózní, s očima, které se vyhýbaly přímému pohledu. „Přišel jste kvůli tomu výstupu včera,“ řekl bez okolků. „Byl jsem tam, ano. Ale neříkejte mi, že myslíte, že já…?“ „Nikdo nic netvrdí,“ odpověděl Růžek mírně. „Jen mě zajímá, jaký máte vztah k bratrovi.“

Muž se zasmál krátce, hořce. „Jaký? Vděčnost a dluhy. On má všechno, já nic. Víte, co je to žít celý život ve stínu staršího bratra, který má dům, rodinu, továrnu, krásnou ženu? Všichni vás porovnávají. Všichni říkají – Josef je ten, co nic nedokázal.“

„A přesto jste včera přišel.“ „Musel jsem. Abych vypadal, že se s bratrem smířím. On mě pozval. A já si řekl, že mu to dopřeju… tu slávu. Ale nakonec…“ odmlčel se. „Nakonec to stejně skončilo hanbou.“

Růžek si všiml jeho rukou. Na konečcích prstů měl slabý červený nádech. „Máte zajímavou barvu na prstech,“ poznamenal klidně. „Ach, to nic. Pomáhal jsem v dílně s látkami. Barvili jsme vzorky, rozumíte.“

„Aha,“ řekl Růžek tiše. „Vzorky s barvivem z továrny vašeho bratra?“ „Ano… ano, proč?“ „Protože právě takové barvivo jsem našel na pergamenu. Stejné jako včera na stole, kam dopadl.“

Muž se odmlčel, pak se rozesmál. „Vy si myslíte, že já… že bych poškodil vlastní rodinu?“ „Ne rodinu, pane. Jen svého bratra.“

Růžek vstal. „Latinsky umíte?“ „Jen trochu. Kdysi jsem studovat na semináři, ale…“ „A pamatujete si ještě, co znamená ‚Falsa est mater‘?“ „…nepravá matka.“

Ticho. Jen kapání vody z okapu venku. „Pane Slavíku,“ řekl Růžek nakonec, „myslím, že jste se chtěl pomstít. Ne přímo dceři, ne svému bratrovi. Ale chtěl jste, aby padla celá ta jejich nádhera. Aby poznali, jak chutná hanba.“

Muž zbledl. „Nemáte důkaz.“ „Mám barvu na Vašich rukou. A pergamen, který jste vzal z kanceláře. A také svědectví o vašich dluzích.“

Bratr se sesul do křesla. „Chtěl jsem… jen zdržet tu svatbu. Aby měl Bartoloměj potíže. Aby se na mě nezapomnělo. A napsal jsem jen pravdu! Ona… jeho žena… kdysi…“ „To mě nezajímá,“ přerušil ho Růžek. „Tohle už není o pravdě, ale o pomstě.“

O několik dní později bylo vše uzavřeno. Otec Kláry se postaral, aby se skandál nedostal do novin. Bratr byl poslán „na zotavenou“ mimo Brno a jeho jméno se v rodině přestalo vyslovovat. Růžek nedostal poděkování ani pochvalu, jen krátké pokývnutí.

Když se s Králem vraceli přes Zelný trh, Král se zeptal: „Takže všechno kvůli dluhům?“ „Kvůli závisti,“ odpověděl Růžek. „Ta je v Brně nakažlivější než chřipka.“

Zastavili se na rohu a Růžek se podíval k Šemberovu domu. „Víš, Marku, říká se, že švábení nevěsty je útok na čest ženy. Ale tady… tady to byl útok na čest města. Na to, čemu říkáme ‚slušnost‘. A ta, jak vidíš, se dá prodat stejně snadno jako role látky.“

Král si odplivl. „Brno. Tady se i pomsta barví na červeno.“

A Růžek se vydal dál, deštěm, který už znovu začínal padat na město, jež se nikdy neomývalo dost důkladně.

Minorita ve vlně

Chladné, sychravé ráno v listopadu roku 1907 se rozhostilo nad Brnem a jen těžce pronikalo do uhelným prachem zastřené čtvrti, kde tepalo srdce moravského textilního průmyslu – Vlněna. Sem, do labyrintu temných dvorů a dýmajících komínů, byl povolán inspektor Růžek z policejního ředitelství. Obyčejně se pohyboval v uhlazených salónech německé a české honorace, ale teď měl pro něj případ pach železných kol, mazadel a potu, nikoliv francouzského parfému.

Nejednalo se o vraždu, a přesto mu bylo důrazně řečeno, že záležitost je naléhavá a mimořádně citlivá. Zmizel inženýr Karel Weiss, geniální, byť poněkud výstřední, český mechanik. Weiss, známý svými až fanatickými postoji vůči české věci, pracoval v zapadlé, pronajaté budově na dvoře Vlněny na revolučním patentu pro automatický tkalcovský stav. Vynález měl potenciál snížit náklady natolik, že by změnil pravidla hry na celém textilním trhu, ale zároveň by ohrozil zaměstnání stovek českých dělníků. Růžek si všímal napětí, které se v Brně dalo krájet, a tušil, že Weissův případ je dynamit, u kterého už hoří doutnák.

Inspektora přivítal ředitel závodu, korpulentní, upocený Němec, pan Schmidt, který hystericky trval na tom, že primárně jde o ztrátu patentové přihlášky – originálu, který měl inženýr včera ráno odeslat do Vídně. "Největší neštěstí! Miliardová ztráta pro Moravu!" lomil rukama Schmidt, ačkoliv Růžkovi bylo jasné, že je mu ve skutečnosti jedno, komu patent skončí v kapse, hlavně když to nebude konkurence.

Weissův pracovní kout byl vlhká, tmavá místnost s vysokými stropy, kudy kdysi vedly hřídele strojů, teď se zde ale povalovaly jen součástky, nákresy a poznámky, které Růžkovi připomínaly spíše hieroglyfy. Vše vypadalo spořádaně, až na jednu drobnost, která Růžka okamžitě zaujala.

Na rozlehlém pracovním stole, kde se leskly měděné dráty a miniaturní ozubená kola, ležel starý, plachý kocour. Měl černé, zplihlé chlupy, s bílým trojúhelníkem na hrudi, a jeho oči hořely zeleným, hlubokým ohněm. Dělníci mu dali přezdívku Minorita, protože prý barvou připomínal mnichy ze sousedního kláštera – nebo možná proto, že stejně jako oni byl tichou, nechtěnou, ale vždy přítomnou menšinou na dvoře. Když Růžek vešel, kocour se ani nepohnul, jen ho zpovzdálí neochvějně pozoroval.

Marně Růžek prohledával místnost. Okna zavřená a zamčená zevnitř, jediný vchod na petlici. Žádné stopy boje, žádný vzkaz, jen chybějící inženýr a patentová přihláška. Růžek začal přemýšlet o podezřelých. Ředitel Schmidt? Ten by ho spíš uplatil, než unesl. Mistr Jan, vůdce českých dělníků? Jan už inženýrovi vyhrožoval, že mu tkalcovský stav rozbije. Ale únos? A co onen tajemný cizí inženýr, o kterém se v Brně šuškalo, že se zajímá o Weissův výzkum? Možná nějaký Thomas z Čech nebo z Rakouska? Růžek si povzdechl – na takovou spekulaci nemá čas.

Když se Růžek sklonil, aby prozkoumal podlahu kolem staré skříně v rohu, pocítil jemné drásání o svou nohavici. Byl to Minorita. Kocour slezl ze stolu, vydal tlumené zamňoukání a začal zuřivě drásat tlapkou roh skříně a volně visící kus hrubého plátna. Byla to stará skříň, zjevně nepoužívaná, opřená o vlhkou zeď.

Růžek, který měl vždy neuvěřitelný instinkt pro nevyslovené vodítko, se k dřevu sklonil. Téměř neviditelná, ale nepopiratelně tam byla: tenká, rudá nit z neobvykle jemné, turecké vlny – látky, kterou směl zpracovávat jen jeden, exkluzivní tkalcovský stav v továrně, a to pouze na speciální zakázky pro tu nejvyšší elitu. Bylo to, jako by tam někdo nechal tkané vodítko. Minorita se mezitím tichounce otíral o skříň a pak tlapkou ukazoval ke dveřím.

Růžek usoudil, že inženýr Weiss musel s touto vlnou, nebo s někým, kdo ji měl u sebe, přijít do styku těsně před zmizením – možná při odchodu se otřel o kabát únosce. Růžek opatrně sebral nit a vložil ji do obálky. Potřeboval se do továrny vydat s tím, kdo ho dovede ke zdroji té nitě. A tím mohl být jen ten tichý, všudypřítomný kocour.

Zpět ve své kanceláři řekl Růžek svému asistentovi, že potřebuje "pár věcí pro zkoušku v terénu", a vzal Minoritu do náruče. Kocour, ačkoliv nevypadal, že by se mu to líbilo, se ani nesnažil utéct. Zdálo se, že chápe závažnost situace.

Růžek se vrátil do centra Vlněny. Hluk strojů byl ohlušující – stovky tkalcovských stavů a spřádacích strojů hlučely jako zuřivý roj hmyzu. Růžek se s kocourem v náručí vydal do dílny, kde se turecká vlna zpracovávala.

Když vstoupil do vlhkého, horkého prostoru plného barev, Minorita zpozorněl. Růžek ho postavil na zem. Kocour chvíli váhal, pak se rozběhl a spěšně prošel kolem pletacích strojů, až se zastavil u stěny tvořené hromadou velkých, dřevěných beden s potiskem Schmidta a spol.. Byly naskládány do výšky a tvořily zdánlivě nepropustnou bariéru. Byly tam však nepatrné stopy po posouvání.

Minorita se vzepjal na zadní a začal drápat jednu z beden. Tkanina, kterou Růžek našel u skříně, byla téměř totožná s vlnou, kterou právě zpracovávali. Věděl, že je na správném místě. Svolal několik českých dělníků a pod záminkou revize skladu nařídil, aby bedny odsunuli.

Za bednami se skutečně skrývaly dveře, nenápadně zamaskované, které vedly do místnosti, jež nebyla na plánech továrny zakreslena. Růžek ji s vypětím sil otevřel. Uvnitř byla malá, vlhká, nelegálně zřízená tkalcovská dílna – nikoliv na exkluzivní tureckou vlnu, ale na padělky. Na podlaze Růžek našel stopy po zápase. A v rohu, svázaný a omámený látkou, ležel inženýr Karel Weiss.

Weiss byl sice otřesen, ale naživu. V ruce svíral kus rudého, hrubého plátna. Plátno bylo natolik specifické, že Růžek věděl, že ho viděl jen na jedné osobě – na Řediteli Schmidtovi, který si potrpěl na teatrální, ale levné doplňky. Byla to látka, kterou Schmidt používal na podšívku svých exkluzivních plášťů, které si nechával šít u brněnského krejčího.

Růžek s Weissovou výpovědí a kocourem Minoritou v náručí (který si tentokrát Růžka sám vybral) se vrátil zpět. Konfrontoval ředitele Schmidta v jeho honosné kanceláři.

"Inženýr Weiss je v pořádku, pane Schmidte. Únos byl sice proveden mistrem Janem, ale ne na jeho popud. Vidíte, tady je stopa," řekl Růžek a položil na stůl kus Schmidtovy látky. "Tu Weiss vytrhl z rukávu únosce, když ho omámil. Dále: patentová přihláška je pryč, ale inženýr Weiss mluvil jasně. Nechtěl jste se zbavit jeho hlavního patentu, to byste musel zaplatit jmění konkurenci. Vy jste se ho chtěl zbavit, abyste ho donutil podepsat prodej práv na nový, ale levnější patent pro podřadné látky."

Růžek ukázal na vlněnou nit. "Tato nit z tajné dílny dokazuje, že jste tam provozoval nelegální výrobu padělků. Potřeboval jste levný, rychlý tkalcovský stav, aby se vám to vyplatilo. Váš plán byl jednoduchý: Weiss zmizí, prohlásí se za mrtvého, majetek přejde do správy, vy získáte práva za hubičku, a ilegální dílna bude fungovat na plné obrátky."

Schmidt, usvědčen a rudý vzteky, se zhroutil. Minorita, který celou dobu klidně seděl na Růžkově rameni, seskočil na stůl a spokojeně se uvelebil vedle konfiskačních dokumentů.

Weiss se zotavil. Dělníci sice ztratili svého mistra Jana, ale pochopili, že nebezpečí hrozilo z jiné strany, než si mysleli. Díky Minoritovi, který jim zachránil i patent a práci, ho prohlásili za neoficiálního maskota české dělnické třídy. Dali mu na krk starý, ale vyčištěný stříbrný groš a nazvali ho "ochráncem Vlny".

Růžek si při odchodu z Vlněny uvědomil, že ty nejcennější informace v Brně 1907 se často neukrývají v hlučném jednání, ale v tichém, nečekaném svědectví. A že kočka, která se jen tak mihne brněnskými uličkami a dvory, zná ta největší tajemství města. Inspektor si už v Jánské ulici u řezníka objednával ty nejlepší játra pro Minoritu – zasloužil si je. Byla to jeho nejtišší, ale nejchytřejší detektivní práce.

Zpověď Kamenné panny

Brno, říjen 1907

Město bylo zahaleno v mlze, která se každé ráno plazila zpoza Petrovských svahů a usedala na střechy, komíny a okenní římsy. Orlí ulice, rušná tepna spojující centrum se Zelným trhem, byla toho dne nezvykle tichá. V ranním šeru se mezi drožkami a povozy míhaly jen dvě postavy – pošťák s brašnou a stará žena s košem jablek. A právě mezi nimi, u čísla šestnáct, se tyčil honosný dům.

Dům U Kamenné panny. Někdejší Stará pošta, jejíž průjezdem kdysi duněly vozy tažené koňmi, když přivážely dopisy z Vídně, Prahy i Terstu. Teď se uvnitř ozýval dívčí smích a šustění sukní – poštovní úřad už dávno vystřídal penzionát pro dívky z lepších rodin, který vedla přísná, avšak elegantní baronka von Sturmbachová, vdova po plukovníkovi c. k. armády.

Podzimní večer, kdy k případu došlo, začal obyčejně. Krátce po deváté hodině zazněl z domu křik. Služebná vyběhla na ulici, volala o pomoc a tvrdila, že se „panenka z kamene pohnula“. Když dorazili první lidé, našli na schodišti mladou dívku – Adélu Metzgerovou, patnáctiletou svěřenkyni penzionátu. Ležela v bezvědomí, šaty měla potřísněné blátem a rukávy od krve. Zůstala natažená přímo pod výklenkem, v němž stála slavná socha Kamenné panny, osvícená světlem z plynové lampy.

Zpráva se rychle roznesla po městě. A jakmile se na policejním ředitelství objevila zmínka o „krvavé soše“ a „pohnuté panně“, velitel rozhodl: „Pošlete tam Růžka.“ Inspektor Viktor Růžek nebyl člověk, který by věřil pověrám. Přesto se při každém podobném oznámení raději sám přesvědčil, co je pravda a co lidská fantazie. Do domu dorazil o půl jedenácté, doprovázen svým věčným stínem – vrchním strážmistrem Františkem Krátkým, mužem s věčně nespokojeným výrazem, který o všem prohlašoval: „Tohle smrdí zbytečnou prací.“

Baronka von Sturmbachová je přijala v salonku, zahalená do tmavého šálu. „Inspektore, děkuji, že jste přišel. Prosím vás, aby tato věc zůstala v naprosté diskrétnosti. Jde o dívčí penzionát. Jakákoli zmínka o duchách či krvi by byla zničující.“

„Zajistíme klid, baronko,“ přikývl Růžek. „Jen mi povězte, kde leží ta dívka.“

„V pokoji v patře. Lékař říká, že to není vážné, ale stále blouzní. Stále opakuje to samé jméno… Johanka.“

Růžek si to poznamenal. To jméno znal. Když sešel na dvůr, zůstal stát. V úzkém prostoru, obklopeném zdmi s patinou století, se leskla stará studna. Vedle ní – pod klenutým výklenkem – stála socha ženy s věncem ve vlasech. Měla odhalené poprsí a prasklý krk. V prasklině se leskla tmavá tekutina, která na první pohled připomínala krev.

Krátký si odfrkl. „Někdo tu asi polil barvou.“

„Možná,“ odvětil Růžek, „a možná taky ne.“

Sehnul se a prstem se dotkl tekutiny. Byla lepkavá, rezavá, voněla po železe. „Není to barva. Ani krev. Rez z prasklého vodovodu,“ uzavřel po chvíli. „Ale v tom šeru to mohlo vypadat děsivě.“

Zvedl lampu výš. U sochy byly čerstvé stopy – malé dámské boty a vedle nich těžší, širší podrážky. „Adéla byla venku s někým,“ konstatoval. „Někdo ji sem vylákal.“

Když se později vrátil k baronce, chtěl vědět, jestli někdo z domu chybí. „Nikdo,“ odpověděla chladně. „Všechny dívky spí. Jen moje neteř Irena šla prý večer do kaple. Je velice zbožná.“

Krátký zamručel. „Zbožná dívka a duchové v jednom domě. To se nám to pěkně sešlo.“

Růžek ale mlčel. Dům měl zvláštní atmosféru. Jako by zdi nasákly vlhkostí a minulostí zároveň. Na dvoře bylo slyšet kapání vody ze studny, v oknech nad dvorem se míhaly plameny svíček. Baronka mu nabídla, že mu poví pověst, podle které dům nese své jméno.

Vyprávěla o Johance, služce, která se v domě kdysi zabila kvůli falešnému obvinění. „Skočila do té studny,“ šeptala baronka. „A od té doby prý každý, kdo v domě spáchá křivdu z lásky nebo zrady, slyší její pláč. Mnozí tvrdí, že ji i viděli – u té studny, jak stojí a dívá se nahoru, přesně tam, kde dnes stojí socha.“

Krátký se uchechtl, ale Růžek se nedíval na baronku – díval se na její ruce. Třásly se. „A vy, baronko,“ zeptal se tiše, „věříte té pověsti?“

Zaváhala. „Ne… ale ta dívka… Adéla… říkala, že ji někdo volal jménem Johanka. A pak upadla.“

Druhý den ráno se Růžek vrátil. Dům byl klidný, ale mezi dívkami panovalo napětí. Adéla se probrala, ležela v posteli, bledá, s obvázanou hlavou. „Viděla jste někoho?“ zeptal se Růžek jemně. Zamrkala a zašeptala: „Stála tam… bílá… u studny. A říkala: Nezrazuj mě, Adélo.“ Růžek si všiml, že dívka má na ruce otisk prstů – ne svůj. Drsný, mužský. „Držel vás někdo?“ „Nevím,“ zašeptala. „Jen jsem ucítila tlak a padala jsem…“

Krátký se na inspektora podíval významně. „Někdo tu má šikovnou ruku.“

Růžek nechal prohledat sklep. Zjistil, že dům má staré, zazděné chodby – kdysi vedly až k Dominikánskému náměstí, používaly se pro poštovní povozy. Teď byly zanesené, ale jedna z nich byla čerstvě otevřená. Uvnitř našli zbytky svíček, kousek látky z dámských šatů a kus poštovní pečeti s písmenem M – zřejmě z doby, kdy dům patřil rodu Metzgerů. Adéla Metzgerová. Shoda jmen nebyla náhoda.

„Někdo tu hrabal v historii,“ poznamenal Krátký. „Třeba hledal poklad.“

Růžek však měl jiný pocit. Vše působilo příliš promyšleně. Dívka mohla být jen svědkem něčeho, co vidět neměla. A jméno Johanka? Možná nebyla žádná legenda, jen dávno zapomenuté jméno, které někdo použil, aby vyvolal hrůzu.

Baronka mezitím požádala, aby vyšetřování skončilo. „Nechci, aby se to rozkřiklo,“ řekla. „Zřejmě jen dívčí hysterie.“

Růžek se nenechal odbýt. Požádal, aby mohl prohledat i barončin soukromý pokoj. Neochotně souhlasila. V sekretáři našel dopisy adresované nadporučíku Hansi von Ederovi – důstojníkovi sloužícímu v Brněnské pevnosti. Obsah dopisů byl překvapivý: hovořily o „materiálech, které musí být odevzdány do Vídně“ a o „dívce, která je může zničit, pokud promluví“.

Večer se vrátil s Krátkým. Tentokrát se zaměřili na výklenek u Kamenné panny. Omítka kolem byla narušená. Když ji Růžek oškrábal, objevil úzkou železnou dvířka – starý poštovní trezor. Uvnitř ležely složky se zapečetěnými dokumenty a dopis s razítkem c. k. armády.

„Tak tady máme tu svatou Johanku,“ pronesl Krátký. „Jen místo svatozáře má vojenské tajemství.“

Dokumenty prokazovaly, že nadporučík Eder vyváděl z kasáren vojenské výkresy a prodával je přes hranice. A právě Irena von Sturmbachová, barončina neteř, mu pomáhala – používala sklepní chodbu a sochu jako skrýš. Adéla ji musela při činu načapat. A Irena ji odstrčila ze schodů, aby mlčela.

Když Růžek Irenu konfrontoval, zhroutila se. „Nechtěla jsem jí ublížit! Jen… aby mě nechala být. On mi slíbil, že si mě vezme, že odjedeme!“

Baronka mlčky přihlížela, bledá jako socha. „Prosím vás, pane inspektore,“ zašeptala, „nesmíte to zveřejnit. Jde o čest rodiny. Postarám se, aby byla potrestána – ale potichu.“

Růžek dlouho mlčel. „Vaše čest, baronko, zničila už jednu Johanku. Nenechte ji zničit druhou.“

Druhý den byla Irena předána vojenské prokuratuře. Oficiální zpráva uváděla „nešťastnou událost v penzionátu“. Adéla se zotavila, ale když ji Růžek navštívil naposledy, stále měla v očích strach. „Ona se mi zjevila,“ šeptla. „Řekla mi, že dům je očištěn. Ale že se vrátí, kdykoli někdo zradí lásku.“

Růžek stál na dvoře, když odcházel. Mlha se rozplývala, ranní světlo dopadalo na sochu. Zdálo se mu, že její kamenné rty se změkčily do smutného úsměvu. Krátký si zapálil cigaretu. „Tak co, Viktore? Zapsat to jako pokus o vraždu, nebo jako zásah shůry?“ Růžek se pousmál. „Zapište to jako poučení, že Brno má své vlastní svědomí. A někdy má i tvář ženy z kamene.“

Zvon z Petrova odbil poledne. V ulicích se rozléhal hluk města, lidé spěchali, drožky rachotily po kostkách. Jen dům U Kamenné panny zůstal tichý. Na jeho nádvoří bylo slyšet jen kapání vody do studny a šepot, který se ztrácel v hloubce: „Nezrazuj mě, Adélo…“

Úvěr od čtyř mamlasů

Brno, jaro roku 1907

Město pulzovalo novou energií – tramvaje cinkaly mezi Ferdinandovou ulicí a Hlavním náměstím, v kavárnách se četly vídeňské listy, na nárožích se šeptalo o nadcházejících volbách. Zatímco dámy v krajkových rukavičkách kráčely po promenádě, bankovní úředníci se potili nad stohy papírů, razítek a pečetí. A právě jedna z těch pečetí se měla stát klíčem k nejkurióznějšímu případu, jaký kdy inspektor Viktor Růžek vyšetřoval.

Palác Stroussbergů, monumentální budova s novorenesanční fasádou, stál na samém rohu Hlavního náměstí. Čtyři obrovské kamenné postavy, přezdívané Brňany „mamlasové“, podpíraly balkón nad hlavním vchodem. Byli nehybní, těžkopádní, s výrazy, které se zdály věčně ztracené někde mezi údivem a rezignací. Každý, kdo kolem nich chodil, měl pocit, že ti čtyři kamenní obři shlížejí na lidské dění s tichým posměchem.

Právě zde sídlila Moravská úvěrová banka. A právě sem byl v ono květnové dopoledne povolán inspektor Růžek.

Když vystoupal po schodech do mramorové haly, přivítalo ho ticho a pach inkoustu. Sekretářka v tmavém šatu ho beze slova uvedla do kanceláře ředitele Wilhelma Hoffmeistera.

Ředitel, drobný muž s dokonale uhlazenými vlasy, nervózně ťukal prsty do stolu. „Pane inspektore,“ začal, sotva Růžek usedl, „stala se nám tu — ehm — nepříjemnost. Ba co dím, katastrofa. Banka vyplatila úvěr na základě listin, které se ukázaly jako… ne zcela pravé.“

Růžek zvedl obočí. „To se občas stává. Ale soudím, že kdyby šlo o pár korun, nevolali byste mě.“

„Osmdesát tisíc korun,“ hlesl ředitel.

Růžek pomalu odložil klobouk. „V hotovosti?“

„Samozřejmě.“

Za okny se ozýval ruch náměstí, ale v kanceláři bylo dusno jako v trezoru. Růžek se podíval na fotografie visící na zdi – portréty bývalých ředitelů, všichni s výrazem hlubokého přesvědčení, že jim svět patří.

„A příjemcem byl kdo?“

„Dr. Alexander Riegel, vídeňský průmyslník. Chtěl otevřít textilní závod u Zábrdovic. Přinesl dokumenty, zástavní listy, dokonce doporučení od obchodní komory. Všechno bylo v pořádku. Jenže pan doktor… zmizel.“

Růžek se lehce pousmál. „Zmizel, říkáte. Zmizel s osmdesáti tisíci korunami. To se mu dá přičíst k jistému smyslu pro účelnost.“

O hodinu později stál Růžek s kolegou Krupou v hlavní bance, kde měl Riegel podepsat smlouvu. Krupa, muž s věčně zachmuřeným výrazem a přísně utaženým límcem, listoval v kopii spisu. „Všechno sedí, Viktore,“ zamumlal. „Pečeť notáře Fuchse, razítko vídeňské komory, podpisy čtyř členů bankovní rady. Jenže ten notář Fuchs… podle registru zemřel už před třemi lety.“

Růžek přikývl. „Tedy někdo, kdo měl přístup k jeho pečeti, nebo velmi schopný padělatel.“

Krupa si povzdechl. „Zase jeden případ, kde rozum nestačí. Tady se zkrátka věřilo papíru víc než lidem.“

Na chodbě se k nim přiblížil pokladní, mladý muž s tváří, na níž se mísil stud s nervozitou. „Pane inspektore,“ spustil, „já… já jsem ten, kdo panu doktorovi vydal peníze. Ale přísahám, že všechno bylo v pořádku! Podepsáno, potvrzeno, dokonce jsem mu přepočítal bankovky dvakrát.“

„Jak vypadal?“

„Vysoký, s brýlemi, šedivý plnovous, mluvil pomalu, takovým tím vídeňským tónem. Vypadal vzdělaně, věřte mi.“

Růžek se na Krupu podíval. „Vzdělaní zločinci bývají nejdražší.“

Růžek si nechal předvolat všechny, kdo se pod úvěr podepsali. Byli čtyři – ředitel Hoffmeister, zástupce Scherbaum, právník Langer a pokladní Koutný. Čtyři mužové, čtyři podpisy, čtyři mamlasové.

„Zajímavá souhra,“ poznamenal Růžek při jejich výslechu. „Na fasádě čtyři kamenní obři drží dům, a uvnitř čtyři úředníci drží dluh.“

Hoffmeister si odkašlal. „Pane inspektore, bylo to všechno zcela dle předpisu. Pan Riegel předložil záruky, zapsané v úvěrové knize, a my—“

„—jste ani neprověřili jejich pravost,“ přerušil ho Růžek.

Zástupce Scherbaum se ohradil: „Byl to cizinec, ale kultivovaný! Přinesl osobní doporučení z Vídně. Nechtěli jsme působit nedůvěřivě.“

Růžek přikývl. „V Brně se ovšem nedůvěra považuje za ctnost.“

Právník Langer seděl tiše, dokud na něj nepřišla řada. „Já měl prověřit zástavu, to je pravda. Ale bylo mi řečeno, že pan ředitel už úvěr schválil. Nebylo důvodu zdržovat.“

„Takže jste nečetl zástavní listiny?“

„Povrchně. Ale vypadaly v pořádku.“

„Stejně jako pan Riegel,“ dodal Růžek.

Krupa si v duchu poznamenal všechna jména a připsal k nim jedno společné slovo: hloupost.

Po několika dnech se Růžkovi podařilo zjistit, že Dr. Riegel bydlel v hotelu U Černého orla. V hostinském se probudila ochota, když mu Růžek ukázal služební odznak. „Ano, byl tu takový pán,“ řekl. „Velmi slušný, platil předem, kouřil drahé doutníky. Ale zmizel jednoho rána. Jen pár dopisů mu sem chodilo – z pošty, poste restante. Od nějakého Arnolda Krämera.“

Krämer byl obchodník s textilem, známý v Králově Poli. Růžek ho navštívil v jeho kanceláři. Krämer, podsaditý muž s mastnými prsty od inkoustu, se potil už při prvních otázkách. „Ano, psal jsem mu doporučení,“ připustil. „Chtěl otevřít továrnu, říkal, že by mě vzal do konsorcia. Byl milý, přesvědčivý. Jak bych mohl tušit, že…“

„Že je to podvodník?“ doplnil Růžek.

Krämer se zhroutil do křesla. „Já… já mu věřil. A vy věříte komu, inspektore?“

„Už jen čtyřem mamlasům na té fasádě,“ odpověděl suše.

Následující den přinesl obrat. Krupa, který se hrabal v dokumentech, přišel s novinovým výstřižkem z Vídně. „Podívej,“ ukázal na krátkou zprávu. Dr. Alexander Riegel, průmyslník z Vídně, zesnul po dlouhé nemoci v březnu t. r.

Růžek se pousmál. „Takže náš klient je nejen lhář, ale i vzkříšený.“

Po dalším pátrání se ukázalo, že všechny dokumenty vypracoval právník Dr. Heinrich Steiner, který měl kancelář na Joštově ulici. Byl znám tím, že uměl vyjednávat, kde jiní selhávali.

Když Růžek s Krupou dorazili do jeho kanceláře, našli prázdný psací stůl a otevřený trezor. Na stole ležela pečeť – notářská, s vyrytým jménem Fuchs.

„Máme ho,“ řekl Krupa. „Padělatel i právník v jednom.“

K večeru dostali zprávu od hlídky, že Steiner byl spatřen v paláci Stroussbergů, kde ještě měl kancelář. Růžek a Krupa vyrazili okamžitě. Uvnitř byla tma, jen odraz plynové lampy kreslil na stěnu obrysy čtyř mamlasů venku. Ze sklepa se ozval šramot.

Růžek sejmul lucernu ze zdi a sestoupil po schodech. Steiner klečel u staré klenuté chodby, rozkopával bedny a snažil se odsunout víko od kanálu. Vedle něj kufr – těžký, s kovovými rohy.

„Pane doktore,“ promluvil Růžek klidně, „ty chodby pod Brnem jsou zrádné. Kdo do nich vleze, už se nemusí vrátit.“

Steiner se otočil, v ruce držel revolver. „Jdete pozdě, inspektore! Toto město je jedno velké divadlo – všichni hrají, jenom já jsem psal scénář!“

„A čtyři úředníci?“ zeptal se Růžek.

„Statisti,“ vyštěkl Steiner. „Věřili papírům, pečetím, slovům. Já jim dal přesně to, co chtěli.“

Pak se pokusil utéct, ale prkno pod ním prasklo. Zřítil se do zasypané chodby a kufr se mu vysmekl z ruky. Krupa ho zachytil dřív, než se převrhl do tmy.

Steiner křičel, pak se ozval dutý náraz a ticho.

Růžek se podíval na kufr. Otevřel ho. Uvnitř ležely balíky bankovek, pečlivě převázané provázkem. Na vrchu ležel kus červeného vosku – otisk notářské pečeti.

„Vidíš, Krupo,“ poznamenal, „v Brně se čest pečetí voskem, ale krade inkoustem.“

Steinera vytáhli až nad ránem. Přežil pád, ale se zlomenou nohou skončil ve vazbě. Výslech byl krátký. Přiznal všechno – padělek, falešnou identitu i útěk. „Kdybych měl jejich důvěru,“ řekl o čtyřech bankéřích, „nemusel bych ani krást. Stačilo by mi mluvit.“

Peníze se vrátily bance, noviny případ neotiskly – Hoffmeister zaplatil mlčení redaktorů. Čtyři úředníci dostali jen důtku, ale jejich jména se stala vtipem v kavárnách po celém městě. „Pět mamlasů pod jednou střechou,“ psalo se anonymně na zdi naproti bance. Ředitel banky osobně inspektoru Růžkovi nabídnul odměnu za záchranu peněz, Růžek ji však odmítnul.

Když pak jednou procházel náměstím, zastavil se a zadíval na kamenné sochy. Déšť stékal po jejich tvářích a zdálo se, jako by plakali.

„Víš, Krupo,“ řekl, „ti čtyři nahoře aspoň drží dům. Ti čtyři dole ho málem položili.“

Krupa si zapálil dýmku a uchechtl se. „A přece je to pořád stejné město. Jen těch mamlasů přibývá. Čtyři mamlasové na fasádě drží ten dům a ty jsi ten pátý.“

Růžek se pousmál. „Možná. Ale kdyby nebylo mamlasů, kdo by nás potřeboval?“

A tak odešli pod arkádami Masarykovy ulice, zatímco nad nimi čtyři kamenní svědkové dál podpírali balkón a s kamennou trpělivostí se dívali na Brno, které se nikdy nepoučilo.

Smrt v Kleinově paláci

Brno, březen 1904 Ulice kolem Hlavního náměstí se topily v chladném jarním dešti, který smýval prach z dlažby i z oken paláců, postavených v dobách, kdy se město stávalo druhým Vídní. Mezi nimi stál i jeden z nejkrásnějších — Kleinův palác. Jeho empírové průčelí se tyčilo důstojně, jako připomínka doby, kdy rodina Kleinů — stavitelé železnic a mostů — měnila tvář celé monarchie.

Této noci však palác zářil pouze světlem lamp a několika poblikávajícími svícemi za okny. A před hlavním portálem stál vůz brněnské policie. Inspektor Viktor Růžek vystoupil, přitiskl si kabát k tělu a pohlédl na uniformovaného strážného, který mu spěchal naproti.

„Pane inspektore,“ hlásil se zadýchaně. „Tělo nalezeno v pracovně v prvním patře. Zřejmě střelná rána do hrudi. Jde o pana Eduarda Ulricha mladšího.“

Růžek přikývl. „Kdo ho našel?“

„Komorník. Chtěl přinést večeři, ale pán nereagoval. Klíč byl v zámku zevnitř.“

Vstoupili do chladné chodby. Zdi pokrývaly obrazy železničních mostů, které postavila slavná rodina Kleinů. Každý z nich nesl podpis — Gebrüder Klein, Wien – Brünn – Teschen.

„Tihle lidé postavili půl monarchie,“ zamumlal Růžek, když stoupal po schodech. „A přesto je jejich dům tichý jako hrob.“

V pracovně panoval pořádek. Na stole ležela rozepsaná korespondence, otevřená láhev vína a sklenice, do níž se dotýkala ruka mrtvého muže. Eduard Ulrich mladší ležel v křesle, hlava mu klesla na stranu. Na hrudi měl tmavou skvrnu, v níž se leskla krev i stříbrná ozdoba vesty. Na podlaze ležela pistole.

„Střelná rána zblízka,“ řekl Růžek, když si přiklekl. „Ale to ještě nic nedokazuje.“

Lékařský asistent potvrdil smrt kolem deváté večer. Zbraň byla malý revolver ráže 7 mm, zjevně vlastnictví pana Ulricha. „Mohla to být sebevražda,“ poznamenal strážný.

Růžek se narovnal. „Nebo někdo, kdo chtěl, aby to tak vypadalo.“

Ode dveří k oknu vedly sotva viditelné stopy — vlhké šlápoty, nepatrně odlišné od těch, které zanechal komorník. Okno bylo pootevřené, dešťové kapky zanechaly pruhy po parapetu.

„Kdo všechno byl dnes v domě?“

„Služebnictvo, účetní, zahradník. Nikdo cizí.“

Růžek se pustil do výslechu. První přišel komorník. „Pán byl poslední dny… jiný,“ řekl tiše. „Po smrti paní matky se uzavřel. Nikam nechodil. Jen seděl v pracovně a prohlížel si účty z Třemešku.“

„A kdo měl klíče od tohoto pokoje?“

„Jen on sám.“

To byla důležitá informace. Ale Růžek, který nevěřil na jednoduchá vysvětlení, pokračoval.

V domě totiž žil ještě účetní Heller, který se staral o finanční záležitosti statku i domu v Brně. Muž s ptačí tváří a úzkým hlasem, jenž se zjevně bál každého slova, které vysloví.

„Pane Hellere,“ začal Růžek, „slyšel jste výstřel?“

„Ne… byl jsem dole v archivu. Ale pán byl poslední dny… podrážděný. Několikrát mi vyčetl chyby v účetnictví. Ale já přísahám, že vše sedí! Možná, že pan Ulrich měl… dluhy.“

Růžek zbystřil. „Dluhy? Tak bohatý muž?“

„Paní matka zemřela, a její majetek ještě nebyl rozdělen. Některé pozemky na Šumpersku jsou zadlužené. Banky tlačily.“

Druhého dne se Růžek vydal do archivu zemského sněmu, kde kdysi Eduard Ulrich mladší zasedal jako poslanec. Tam mu úředník potvrdil, že Ulrich měl výbornou pověst, avšak v posledních letech se stáhl z veřejného života.

„Po matce zdědil nejen palác,“ řekl starý zapisovatel, „ale i starosti. Rod Kleinů býval bohatý jako králové, ale po krizi devadesátých let šly železniční zakázky dolů. A Třemešek? To už není, co bývalo.“

Růžek se zastavil před velkou rytinou Kleinova paláce. Připomínala staré časy, kdy rodina z Loučné nad Desnou vyrostla z horských tesařů v císařské stavitele. „Kleinové,“ zamumlal si, „postavili mosty přes půl Evropy. Ale svůj vlastní most mezi minulostí a přítomností už neunesli.“

Na cestě zpět ho zastavil mladý muž — advokát Krischke, dávný spolužák Eduarda. „Pane inspektore, vím, že vyšetřujete smrt mého přítele. Chci jen říct… měl nepřátele. Hlavně jednoho, obchodníka Fritze Melzera. Požadoval po něm splacení dluhu z doby, kdy Ulrich investoval do železničního projektu, který zkrachoval.“

Melzer byl muž hrubého chování, typický „nový Němec“ s pozlátkem rychle nabytého majetku. Růžek ho zastihl v kavárně Bellevue.

„Měl jste s panem Ulrichem spor?“ zeptal se ho.

Melzer se zasmál: „Spor? On mi dlužil, ano. Ale chtěl jsem mu dát čas. Měl dobrou půdu, i jméno. Kdo by ho chtěl mrtvého?“

„Možná ten, kdo chtěl, aby jeho jméno zmizelo z účetních knih.“

Melzer se zamračil. „Pane inspektore, já s dluhy nežertuji, ale také kvůli nim nestřílím. To on… byl příliš hrdý. Příliš slabý pro tento svět.“

Třetí den přinesl další možnou stopu. Komorník si vzpomněl, že den před smrtí navštívila Eduarda žena — paní Lotte, vdova po jeho příteli z poslaneckých dob. „Byla u něj asi hodinu. Když odcházela, plakala.“

Růžek ji nalezl v jejím bytě na Údolní ulici. „Ano, byla jsem u něj,“ přiznala. „Eduard byl zlomený. Mluvil o své matce, o tom, že všechno ztrácí. Ale nechtěl, abych ho litovala. Jen říkal, že nemá sílu bojovat.“

„Nezmínil se o nějakém ohrožení? O vydírání?“

„Ne. Jen se bál… sebe sama.“

Růžek se vracel do paláce, když se zastavil u domovníka. Ten mu podal klíč. „Našli jsme ho pod kobercem v knihovně, pane inspektore. Možná patří k jeho psacímu stolku.“

V zásuvce stolu se skutečně nacházela malá truhlička. Uvnitř — několik dopisů, fotografie matky a zápisník. Na první straně psal:

„31. leden — matka odešla. Od té chvíle ztrácím pevnou půdu. Všechno, co zbylo po ní, mizí jako voda mezi prsty. Bankéři, právníci, přátelé — všichni čekají, kdy padnu. A já padám.“

Růžek otočil několik stránek.

„Někdy mám pocit, že tento dům je prázdný, a přesto plný hlasů minulosti. Franz Klein by se styděl za nás, potomky. Postavili jsme mosty, a přesto nedokážeme přejít vlastní stín.“

Poslední záznam byl datován den před smrtí. „Už nelze dál. Cítím, že se propadám. Matka byla poslední, kdo mě držel při životě. Až to skončí, bude klid.“

Růžek se dlouho díval na stránky. Pak zápisník tiše zavřel a vložil zpět do zásuvky. Nepotřeboval už žádné další důkazy.

Vrátil se do pracovny, kde lékař právě dokončoval zprávu. „Pane inspektore,“ řekl, „vše nasvědčuje sebevraždě. Žádné cizí otisky, žádný zápas.“

Růžek přikývl. „Do protokolu napište: smrt následkem střelné rány, pravděpodobně vlastní rukou.“

Když později odcházel z Kleinova paláce, ještě jednou se ohlédl. Fasáda zářila pod pouliční lampou, sochy v atice hleděly do deště, jako by střežily dávné tajemství. Připomínaly mu samotné Kleinovy — rod, který z malých tesařů vystoupal až do Vídně, postavil železnice a mosty, a přesto nedokázal zachránit své vlastní děti před prázdnotou, kterou za sebou zanechal úspěch.

Na ulici si zapálil doutník. Kapky dopadaly na klobouk, mísily se s kouřem. Z kapsy vytáhl svůj zápisník a napsal jedinou větu:

„Některé mosty se zřítí ne pod tíhou kamene, ale pod tíhou samoty.“

Poté si zastrčil zápisník zpět do kabátu a pomalu se vzdálil do tmy, aniž by komukoli řekl, že v zásuvce pracovního stolu leží i jiný — ten, který mluvil hlasem Eduarda Ulricha mladšího.

Zazděný radní

Město se právě probouzelo do podzimního sychrava. Hlavní náměstí se zalilo hlukem povozů a křikem prodavačů novin, zatímco u Staré radnice ležela Mečová ulice ještě v chladném stínu. Vítr, který v Brně nikdy nenechal staré fasády vydechnout, se proplétal mezi gotickými zdmi a zvedal prach, který pokrýval výlohy nových obchodů tenkou vrstvou minulosti.

Inspektor Viktor Růžek, muž středních let s tváří neustále staženou do výrazu trpělivé nelibosti, seděl v kanceláři c. k. policejního ředitelství, umístěného ve starém zadním traktu Domu pánů z Lipé. Ironie tohoto sídla ho nikdy nepřestala bavit — kdysi šlechtický palác, dnes úřad, kde vládne inkoust, papíry a pach petroleje. Neměl rád podzimní rána. Neměl rád spěch, nepořádek a rozhodně neměl rád legendy. A právě ten den měl potkat všechny tři.

Dozorce Fiala, mladý muž, jehož snaha o služební horlivost vždy překonávala jeho schopnost dýchat, vtrhl do kanceláře bez zaklepání. „Pane inspektore! U Staré radnice, v Mečové! Je tam nález!“

Růžek zvedl oči od Brüner Zeitung, kterou pročítal. „Zase nějaký opilý student? Odneste ho k vyspání a připomeňte mu, že veřejné pohoršení stojí tři zlaté.“

Fiala zbledl. „Ne, pane inspektore… tohle je jiné. Dělali přestavbu domu číslo čtyři, toho u kamenné hlavy. Vybourali starý výklenek u schodiště a našli tam tělo. Zazděné. Postavené na nohou.“

Růžek položil doutník a na okamžik ztuhl. Zazděný člověk. Na Mečové. U domu, kde se podle legendy zrádce města Haase kdysi navěky proměnil v kámen. „Připravte kočár,“ řekl po chvíli. „Ať tam nikdo další neleze. Jestli se z toho stane divadlo pro zvědavce, budete mít na svědomí víc mrtvých — z udušení.“

Ulička Mečová byla sevřená mezi domy, jejichž zdi pamatovaly husity i císaře. Kolem proraženého zdiva už stál zástup čumilů. Růžek se prodral dovnitř, doprovázen Fialou a pachem čerstvě porušeného vápna. Vzduch byl těžký, zatuchlý a podivně chladný.

V místnosti, která měla být vinárnou, zela díra po výklenku. A v ní, obklopen cihlami, stál muž. Nebo spíše — jeho tělo. Byl oblečen do kdysi elegantního vlněného obleku, dnes už jen vlhkého a potrhaného. Stál vzpřímeně, podepřen zdivem, oči doširoka otevřené, rty zkřivené v němém výkřiku.

„Jak dlouho tu může být?“ zeptal se Růžek, když k němu přistoupil policejní lékař Kopecký.

„Tři týdny, možná měsíc,“ odvětil lékař tiše. „Smrt nastala před zazděním. Bez známek boje. Jen ten výraz… čistá hrůza.“

Růžek se sklonil blíž. Na těle bylo patrné lehké poranění, ale nikoli smrtelné. Spíše stopy po zápasu, který netrval dlouho. V ruce mrtvého se něco třpytilo.

Kopecký mu pomohl prsty uvolnit. V dlaních spočívala stará měděná mince. Nebyla na ní hlava císaře, ale propletený půlměsíc a osmicípá hvězda. Symbol, který inspektor nikdy předtím neviděl.

„Kdo to je?“ zeptal se.

Fiala, bledý jako stěna, odpověděl: „Notář Jarmil Bárta. Z Panské ulice. Zmizel před šesti týdny. Mluvilo se o útěku do Vídně, prý kvůli dluhům nebo milence.“

Růžek se podíval na ztuhlou tvář mrtvého. „Tohle není žádný útěk. Tohle je memento.“

Vyšetřování začalo hned další den. Ukázalo se, že notář Bárta nebyl žádný spořádaný občan, jak se na veřejnosti tvářil. V kruzích brněnských obchodníků měl pověst podvodníka, který vydělával na cizí důvěře. Pomocí falešných směnek a úplatků připravil o majetek několik rodin, mezi nimi i jednu, jejíž dům kdysi stál právě na Mečové.

Růžek si prohlížel staré spisy. Motiv se nabízel sám — pomsta. Ale proč ta mince? A proč zazdění?

Nechal si minci přinést do Mincovního úřadu. Střízlivý úředník sešedivěl hned po prvním pohledu. „Tohle, pane inspektore, není běžná mince. To je symbol lóže, která se kdysi v Brně nazývala Custodes Moraviae — Strážci Moravy. Zednářská odnož, která údajně chránila město před zradou zevnitř.“

„Před zradou?“ zeptal se Růžek.

„Podle kronik přísahali, že kdokoli zradí Brno, bude potrestán stejně jako radní Haas. Zazděním.“

Růžek si vzpomněl na kamennou hlavu ve zdi Staré radnice. Brněnskou pověst znal každý školák. Haas měl za husitských válek vydat město nepříteli, a když se zrada provalila, byl údajně zazděn zaživa.

„A vy tomu věříte?“ zeptal se suše.

„Věřím jen v to, že Brno má rádo své příběhy, pane inspektore.“

Večer se Růžek zastavil v hospodě pod radnicí, kam chodívali úředníci i dělníci. Hostinský, muž se šedivým vousem, mu nalil pivo a kývl ke stolu u stěny. „Tam sedával notář Bárta. A často mluvil s takovým chlapíkem, co si říkal Boro. Říkal, že má staré mapy sklepů pod radnicí. A taky, že Brno má svou spravedlnost, která nikdy nespí.“

„Co tím myslel?“

Hostinský pokrčil rameny. „Říkal, že existuje Bratrstvo Mementa. Že trestá ty, kteří zradí město. Ale víte, pane inspektore — lidé si rádi hrají na hrdiny, dokud někdo opravdu nezmizí.“

Další den přinesl novou stopu. Růžek navštívil Bártovu vdovu. V domě panoval chlad, který nebyl způsoben jen topením. Žena působila spíš rozhořčeně než zarmouceně. „Můj muž byl slaboch,“ řekla. „Hrál si na pána, ale všechno bylo na dluh. Lhal i synovi. Kdyby nebyl mrtvý, modlila bych se, aby zmizel.“

Syn, Jaromír, byl pravý opak. Mladý student práv, tichý, vážný, s očima, které se neodvažovaly setkat s pohledem inspektora. V jeho pokoji našel Růžek pohlednici Staré radnice. Na zadní straně byl nedokončený vzkaz: Zrada Brna se neodpouští. Memento Haas.

„Odkud máte tu pohlednici?“ zeptal se.

„Našel jsem ji v otcově stole,“ odpověděl Jaromír tiše. „Chtěl jsem ji spálit. Ale možná jste měl přijít dřív, pane inspektore.“

Týden nato byl nalezen další mrtvý muž — obchodník Schwab, který přišel o dům kvůli Bártovým machinacím. Visel ve svém skladišti a u nohou měl ceduli: Očista provedena.

Vypadalo to na sebevraždu, ale Růžek věděl, že nic takového neexistuje. Nebylo pochyb, že někdo rozjel sérii „očist“ inspirovaných brněnskými legendami.

V té době se ztratil i Jaromír Bárta mladší. Jeho matka tvrdila, že odjel do Prahy. Ale v jeho pokoji se našel deník. Popisoval v něm setkání s lidmi, kteří si říkali Bratrstvo Mementa. Psalo se tam o sklepech pod Velkým Špalíčkem, kde se prý členové scházejí, aby chránili město před „zrádci“.

Růžek věděl, že musí jít pod zem.

Fiala se tvářil, jako by ho vedl do pekla. V noci sestoupili do gotických sklepů pod Mečovou. Tam, kde kdysi bývaly vinné sklepy a později krypty, našli úzký průchod do temné místnosti. Na zemi hořela svíce. U stěny klečel Jaromír Bárta mladší.

Před sebou měl kroniku a na prsou držel starou měděnou minci.

„Pane inspektore,“ řekl klidně, „můj otec byl zrádce. Prodával čest města za zlaťáky. Nezasloužil si jiný konec než Haas.“

„Zabil jste ho?“

Jaromír přikývl. „Usnul po víně. Nevěděl, že jsem mu podal jed. Pak jsem ho zazdil tam, kde kdysi zradil město. A Boro… ten šašek z krčmy… chtěl za mlčení peníze. Lhal jako všichni. Je taky zazděný. Ale jinde.“

Fiala zalapal po dechu.

„Myslíte, že jste město očistil?“ zeptal se Růžek tiše.

„Ano,“ odpověděl Jaromír s klidem fanatika. „Brno musí zůstat čisté.“

O několik dní později stálo Brno na nohou. Tisk psal o „synu, který trestal otce ve jménu morálky“. Někteří mluvili o šílenství, jiní o spravedlnosti.

Růžek se neúčastnil žádné tiskové konference. Seděl ve své kanceláři, díval se na spisy a přemýšlel, jestli by legendy někdy měly zůstat pohřbené.

Jednoho večera se naposledy vydal do Mečové. Vítr mu hvízdal kolem uší, kamenná hlava Haase se tvářila stejně nehnutě jako před staletími.

Růžek se zastavil, pohlédl na ni a tiše pronesl: „Zrada Brna se možná neodpouští, ale její spravedlnost bývá horší než zločin.“

Z kapsy vyňal doutník, položil jej na práh Staré radnice a pomalu odcházel. Za ním se město ztrácelo v mlze a vítr šeptal, jako by se zdi snažily zadržet další výkřik — ten, který už nikdo nikdy neuslyší.

Světlonoš

Brno, duben 1908

Podvečer byl chladný, vzduch voněl kouřem z uhlí a vlhkou trávou od Špilberku. Plynové lampy se rozsvěcovaly jedna po druhé, jako když město zapaluje vlastní tep. Inspektor Viktor Růžek kráčel pomalu po úbočí hradu, v ruce těžkou hůl, klobouk posunutý do čela. Měl za sebou dlouhý den, který by se s trochou ironie dal nazvat zbytečným — tři výslechy, jedna ztracená peněženka a žádné výsledky, které by stálo za to zapsat do hlášení.

Když míjel poslední lampu u cesty, všiml si postavy. Stála nehnutě ve světle, jako by ho sama přivolala. Žena v šedém plášti, s bledou pletí, ruce sepjaté před sebou. Nebyla krásná — spíš tichá, cizí, a přesto povědomá. Na okamžik se mu zdálo, že se usměje. V tu chvíli lampa zaprskala a zhasla. Růžek instinktivně ustoupil, hledaje sirky. Než však stačil jedinou zapálit, světlo znovu ožilo. Mžoural do kuželu světla, ale žena byla pryč. Zůstal po ní jen bílý kapesník, který ležel u paty lampy a v něm vyšitý monogram: M.K.

Růžek se sehnul, dotkl se látky — byla suchá, i když pršelo celé odpoledne. Zvedl ji, a v hrudi mu cosi sevřelo. „Marie Klementová,“ zašeptal. To jméno nechtěl nikdy znovu slyšet.

Před patnácti lety. Jeho první skutečný případ — mladá švadlena, nalezená mrtvá u břehu Svratky. Na krku stopy po sevření, ale tehdejší vyšetřovatelé, vedení ambiciózním nadinspektorem Kubešem, uzavřeli věc jako sebevraždu. Růžek tehdy nesouhlasil. Viděl v tom vraždu, ale chyběly důkazy. Dívku prý miloval úředník z magistrátu, Leopold Smolka, muž s čistým oblekem a špinavým svědomím. Přesto nikdy nepadlo obvinění. Až do dnešního večera věřil, že ten případ je dávno mrtvý.

Držel kapesník v kapse celý večer. V kanceláři, u psacího stolu, mezi stohy hlášení, si nalil doušek kořalky a dlouze se zadíval z okna na lampy v ulici. Jedna po druhé pohasínaly, jako by se město propadalo do tmy. Nad nimi, na kopci, zářila jediná — ta pod Špilberkem.

Druhého dne se Růžek vypravil k archivům. Staré spisy z roku 1893 ležely zaprášené, provázané jutou, voněly starým inkoustem a vlhkým papírem. Znovu si přečetl, jak policie tehdy našla dívčino tělo, jak lékař určil příčinu smrti jako utonutí, jak výpovědi sousedů mluvily o „nešťastné lásce“ a „smutné povaze“. Na okraji jednoho listu však bylo něco, co dříve přehlédl — rukopis poznámky: „Světlo u mlýna zhaslo samo. Lampář tvrdí, že to nebylo poprvé.“

Lampář. Jméno: Viktor Schindler. Podle záznamů žil tehdy na Žlutém kopci, odkud měl na starosti plynové lampy mezi Svratkou a Špilberkem. Růžek si to poznamenal a rozhodl se ho navštívit.

Schindler žil sám. Malá chalupa v úvoze, obrostlá mechem. Starý muž s třesoucíma se rukama otevřel dveře dřív, než Růžek stačil zaklepat. „Vím, proč jste přišel,“ pronesl bez pozdravu. Růžek na okamžik zaváhal. „Pak mi to ulehčíte. Jde o tu starou věc. Dívku Klementovou.“ „O světlo,“ opravil ho lampář. „Vždycky jde o světlo.“

Mluvil zmateně, přeskakoval mezi větami, ale Růžek z jeho slov pochopil jedno: v noci, kdy Marie zemřela, lampy u řeky zhasly samy. Ne jedna, ale tři. Bez příčiny. Plyn prý netekl, a přesto po hodině znovu vzplály. „Bylo to znamení,“ řekl Schindler. „Někdo tehdy zhasl víc než jen světlo. Někdo pohřbil pravdu.“

Růžek odcházel s neklidem. A ještě větším, když se téhož večera dozvěděl, že Schindler zemřel — otrava plynem z netěsnící lampy u postele. Jeho poslední světlo zhaslo doslova.

Další den inspektor vyhledal Leopolda Smolku. Bydlel nyní v penzionu na Joštově, bývalý úředník, vdovec, tvář zbrázděná věkem i výčitkami. „Já jsem ji miloval,“ řekl, sotva Růžka spatřil. „Ale svět jí byl malý. Myslela, že si zaslouží víc než švadlenu a úředníka. Když jsem se ohlédl, už stála na mostě. A pak... tma.“ Podal Růžkovi dopis, který obdržel předevčírem. Na papíře bylo napsáno jedině: „Vrať, co jsi dlužen světlu. M.K.“

Písmo bylo ženské. Inkoust čerstvý. „Já... já nevím, kdo to poslal,“ šeptal Smolka. „Snad nějaký šílenec. Nebo... možná ona.“ Růžek si dopis uložil k důkazům, a když odcházel, všiml si, že Smolka má ve váze na stole čerstvé lilie – bílé, jako svatební.

Po několika dnech se ozvala vdova Rozálie Härtelová, tehdejší přítelkyně Marie. Setkaly se v bytě na Pekařské, mezi vůní levandule a zrcadly. „Marie byla dobrá dívka,“ začala, „ale měla tajemství. Měla deník. Psala si všechno. I o Smolkovi. I o sobě.“ „Máte ten deník?“ zeptal se Růžek. „Ne,“ odpověděla. „Ale možná se vám ozve někdo, kdo ano.“ Když se otočil, v jejím zrcadle zahlédl šedý pohyb. Jako by někdo stál za ním. Ale když se ohlédl, pokoj byl prázdný.

Téhož večera se Růžek vracel opět ke Špilberku. Vítr byl silný, lampy praskaly pod tlakem plynu. U té samé lampy ji znovu spatřil. Ženu v šedém plášti. Tentokrát neuhýbala. Stála klidně, tvář obrácenou k němu. „Kdo jste?“ zvolal. Odpovědí mu bylo jen tiché šustnutí — a záblesk papíru, který mu dopadl k nohám. Byl to deník. Otevřený na poslední stránce.

„Nemohu dál. Světlo mi odpouští, ale já sobě ne. On mě miluje, a přece mě zradil. A já jsem to dovolila. Když se lampa zhasne, všechno skončí.“

Podpis: Marie Klementová.

Růžek četl znovu a znovu, dokud mu slova nesplynula v jedno. Když vzhlédl, žena tam už nebyla. Jen plášť ležel na zemi, těžký od vlhkosti, ale bez známek stopy.

Druhý den dorazila zpráva. Rozálie Härtelová — nalezena mrtvá ve sklepě svého domu. Otrava plynem. Stejný plyn, kterým zemřel lampář Schindler.

Růžek seděl ve své kanceláři, před sebou kapesník s vyšitými písmeny M.K., vedle něj deník a dopis. Nikdo by mu nevěřil, kdyby řekl, že mluvil s mrtvou. A možná s ní ani nemluvil. Možná mluvil jen sám se sebou, se svým starým strachem, že i světlo má paměť.

Večer se zvedl a vydal se znovu ke Špilberku. Na svém místě stála lampa. Zářila silněji než všechny ostatní. Růžek pod ni položil kapesník i deník a stál, dokud se mu dech nezměnil v plyn. Město pod ním svítilo, ale ne hřálo. Pak se světlo zachvělo — a zhaslo.

Z temnoty se ozvalo cosi mezi výdechem a šepotem. „Děkuji.“

A pak už jen ticho. Brněnský vítr si zanesl poslední jiskru světla a Růžek, světlonoš, se obrátil k městu, které mu nikdy nedalo klid.

Semilasso - napůl zničený

Brno, květen roku 1908 Jaro mělo v Králově Poli vždy pach nového začátku, ale to ráno páchlo hlouběji — zatuchlinou, vápnem a spálenou kávou. Inspektor Viktor Růžek, muž, který dával přednost papírování před terénem, se neochotně vydal tramvají z centra do vzdáleného Králova Pole. Tentokrát však nešlo o obyčejnou krádež nebo hádku v hospodě. Před ním stál Dělnický dům, dříve a mezi místními stále známý pod starým jménem — Semilasso.

Mohutná novorenesanční budova na Palackého třídě stála tam, kde kdysi býval Morgensternův zájezdní hostinec. Dělnický spolek ji převzal před čtyřmi lety a proměnil v centrum české kultury, hrdosti a družnosti. Právě zde se včera konala velká slavnost na podporu české školy. Ale místo radosti přinesla smrt.

Před domem postávalo několik členů spolku, v nedělních oblecích, s výrazy, v nichž se mísila nervozita s nejistotou. „Zcela unavený, pane inspektore, zcela,“ zamumlal Růžek, když si rovnal buřinku a vzpomněl si na slavné francouzské motto, které dalo hostinci jméno: Tout casse, tout passe, tout lasse — vše se rozbíjí, přechází a unavuje.

„Mně to, pane, spíš láme než unavuje,“ bručel jeho doprovod, strážník Fiala, když si otíral pot z čela. „Kdo by tady vraždil? Všichni jsou přece bratři ve zbrani, ne?“

„Bratrství, Fialo,“ odpověděl suše Růžek, „končí tam, kde začíná peněženka. A ten sál,“ dodal s pohledem na zdobené fasády, „stál notné peníze.“

Tělo mladého pokladníka Antonína Jelínka neleželo v honosném sále, ale v zadní, původní části hostince — ve staré kočárovně. Byla vlhká, temná, provoněná prachem a zatuchlinou. V rohu, u hromady rezavého nářadí, ležel muž ve zkroucené poloze, klidný jako spící, až na jeho tvář: podivně zažloutlá, rty zfialovělé.

„Žádné rány, žádná krev,“ konstatoval doktor Kopecký. „Smrt rychlá, čistá. Otrava. Něco působící na nervovou soustavu — vzácné, exotické. Mělo to, řekl bych, velmi zvláštní chuť.“

Růžek si všiml, že mrtvý svírá v ruce útržek jemné šedé plsti a z kapsy mu vypadl stočený papírek. Na něm, vybledlým inkoustem, stálo jediné slovo — Tutolasso, úmyslně přeškrtnuté.

„Tutolasso…“ opakoval Růžek zamyšleně. „Zcela unavený.“ Vzpomněl si, že to byl pseudonym knížete Hermanna von Pückler-Muskaua, který kdysi žil právě zde. „Fialo, tady nejde jen o vraždu. Tohle je vzkaz. Vrah si pohrál s historií.“

Vyšetřování ukázalo, že Jelínek byl známý svou poctivostí a neústupností. V posledních týdnech se pustil do kontroly účetnictví spolku, který spravoval nemalé finance. Zjistil nesrovnalosti, o nichž se šeptalo, že by mohly ohrozit celý podnik.

Podezřelých bylo víc než dost. Předseda spolku Strouhal — starý muž, který chtěl skandál ututlat. Paní Kvapilová, vdova po bývalém pokladníkovi, která měla dluhy a stále držela kus pozemku po Morgensternově hostinci. A pak pan Zavadil, místní tiskař, který Jelínka nenáviděl za jeho přísnost.

Kopecký později potvrdil, že použitý jed nebyl běžný. Extrakt z africké rostliny, jaký prý Pückler-Muskau popisoval ve svých cestopisech. Kdo by ho mohl mít? A proč by někdo z Králova Pole znal detaily z knihy psané před sedmdesáti lety?

Růžek nechal všechny vyslechnout. Zavadil se přiznal, že s Jelínkem mluvil krátce před smrtí — pohádali se. Jelínek chtěl zveřejnit letáky, které měly odhalit Zavadilovy machinace. Ale vrah, jak se zdálo, byl někdo jiný.

Stará cedulka s nápisem Tutolasso zavedla Růžka hlouběji do historie. Procházel archivní záznamy o původním hostinci a narazil na poznámky o knížeti Pücklerovi-Muskau, o jeho zvláštním klidu nalezeném v Brně a o deníku, který mu kdysi někdo ukradl. Kníže byl tehdy vydírán, zaplatil, a zmizel do Afriky. Jeho přezdívka „Semilasso“ — zpola odpočinutý — vznikla právě tehdy, když unikl z pasti vyděrače.

Růžek se ptal sám sebe: proč někdo o sedmdesát let později znovu oživuje jeho jméno?

Odpověď přišla nečekaně. Ukázalo se, že Jelínek měl sestru Marii, služku u paní Kvapilové. Ta žena, která působila tak křehce, skrývala víc, než chtěla ukázat. V jejím bytě našel Růžek několik starých dopisů psaných v němčině — korespondenci dávného hostinského Morgensterna s Pücklerem. Mezi listy byla i zmínka o vyděračství a o „pokladu unavených“, což mohl být jen přenesený význam pro peníze.

Kvapilová se s Jelínkem střetla osudného večera. Chtěla, aby jí odpustil její vlastní drobné machinace se spolkovými penězi, které navazovaly na dávné podvody. Když odmítl, rozhodla se jednat. Přinesla s sebou láhev s exotickým jedem, který jí kdysi přivezl příbuzný z ciziny.

„Chtěla jsem klid,“ řekla později Růžkovi v zahradě Semilassa, u zchátralého altánu, kde prý kníže Pückler kdysi psal. „Byl tak mladý, plný sil, jako by se ho únava nikdy netýkala. A já… já už nemohla.“

Útržek šedé plsti, který Růžek nalezl v Jelínkově ruce, nepocházel z jejího oděvu, ale ze Zavadilova kabátu. Jelínek se s ním krátce předtím potkal a strhl ho při hádce. Kvapilová si kousek všimla a přidala ho k tělu, aby odvedla pozornost.

Když se k ní Růžek sklonil, viděl v jejích očích totéž, co kdysi v očích jiných pachatelů — smíření. „Zcela unavená,“ zašeptala, jako by citovala samotného knížete.

Případ byl uzavřen. Paní Kvapilová zemřela krátce po výslechu, otrávena stejným jedem, jaký použila na Jelínka. Růžek se vracel tramvají do centra Brna a sledoval ubíhající krajinu. V Semilassu zůstaly stopy po slavnosti, hudebníci sklízeli nástroje a číšníci uklízeli sklenice.

Když tramvaj projela kolem záhonu před domem, inspektor si všiml staré cedule s nápisem „Semilasso“. Cítil, že to jméno pro něj navždy změní význam. Už to nebyl symbol klidu ani odpočinku, ale varování.

V Brně se měnily budovy, lidé i ideály. Jen únava zůstávala stejná — únava těch, kdo se snažili být čestní. Růžek se opřel o opěradlo, odložil klobouk na kolena a s pohledem upřeným do prázdna si pomyslel, že každý, kdo se pokouší napravit svět, riskuje, že skončí stejně jako Jelínek.

Zcela unavený. Tutolasso.

Záhada v kavárně Opera

Brno, podzim 1907

Inspektor Viktor Růžek si toho dne přísahal, že nebude řešit ani jediný zločin. Nebude pronásledovat zloděje, vyslýchat hysterické vdovy, ani se hádat s vrchním komisařem o tom, jestli má právo kouřit v kanceláři. Bylo úterý, poledne, a Růžek kráčel ulicí Divadelní, ruce v kapse, klobouk stažený do čela a v srdci jediný cíl: dát si kávu v klidu.

Kavárna Opera byla ideálním místem. Ležela na rohu Divadelní a Kobližné, s výhledem na Mahenovo divadlo, kde se právě zkoušela nová hra, kterou nikdo nechápal, ale každý předstíral, že ano. Uvnitř vonělo čerstvě pražené kafe, doutníky a trochu i intrikou.

„Doppio a denní tisk,“ poručil si inspektor a usadil se ke stolu u okna. Sluha přinesl kávu, cukr, Moravskou orlici a Tagesbote aus Brünn. Růžek se pohodlně opřel, odložil klobouk a spokojeně se usmál.

Jenže klid vydržel přesně dvě minuty a osm vteřin.

Od vedlejšího stolku se ozvalo tiché zasyčení, následované drobným výkřikem: „Mein Gott! Mein Portemonnaie!“

Růžek pozvedl obočí. Pán u stolu, dobře oblečený advokát s výrazem člověka, který má vždy pravdu, prohledával kabát, kapsy, dokonce i klobouk.

„Zmizela mi peněženka!“ zvolal zoufale. „Před chvílí tady byla!“

Kavárník František, muž s knírem jako husarský prapor, přispěchal a rozhodil ruce. „Ale, prosím vás, pane doktore, tady se nekrade! To by bylo poprvé!“

„Tak je to poprvé,“ pronesl advokát dramaticky, „a zřejmě naposledy, co jsem tu!“

Růžek si povzdechl. Položil šálek, pomalu vstal a odsunul židli. „Tak tedy dobře,“ řekl. „Jmenuji se Růžek, inspektor Růžek. Než se pustíte do pranýřování kavárníka, dovolte, abych se na to podíval.“

V kavárně bylo jen pár hostů. U zadního stolku četl noviny mladý úředník, který vypadal, jako by mu chyběla odvaha objednat si dort bez svolení nadřízeného. Naprotějším rohu seděla dáma v klobouku se závojem, popíjela čokoládu a nenápadně pozorovala dění. A pak tu byl ještě starý houslista, který hrál u dveří valčík, i když mu nikdo nezaplatil.

„Tak,“ prohlásil Růžek. „Peněženka se ztratila během několika minut. Pán seděl zde, nikdo neprošel kolem kromě číšníka a této kočky,“ ukázal na šedivou kavárenskou potvoru, která se líně protahovala pod stolem.

„Já vám říkal, že tady je něco nepořádku!“ bránil se číšník. „Ta dáma v klobouku si pořád něco zapisovala!“

„Já?“ ozvala se dotčeně dáma. „To byl telegram! Jsem stenografka!“

„Aha,“ řekl Růžek s úsměvem. „A komu jste psala, že vás to tak znepokojilo?“

Dáma se zamračila. „To není vaše věc!“

„Kdepak, madam, všechno v této kavárně je nyní moje věc.“

Růžek se naklonil k advokátovi. „Kdy jste naposledy viděl peněženku?“

„Když jsem platil cigarety… před pěti minutami!“

„Takže mezi cigaretou a výkřikem musela zmizet. A kdo seděl nejblíž?“

Číšník pokrčil rameny. „Ten úředník, pane inspektore.“

Růžek se otočil. Úředník zrudl až po uši. „Já s tím nemám nic společného! Já jen… čtu noviny!“

„Jistě,“ kývl Růžek. „Ukažte mi ruce.“

Úředník je zvedl. Chvěly se mu prsty, ale byly čisté. „A kapsy?“

Kapsy byly prázdné, kromě drobných a kapesníku s monogramem „H. P.“

Růžek se zamyslel. „A co ten houslista?“

Starý muž přestal hrát. „Já nic nevím, pane. Já hraju, ne kradu. Ale kočka,“ ukázal na šedivou bestii, „ta běhala pod stolem a škrábala něco z podlahy.“

Růžek se sehnul. Pod stolem advokáta se něco zalesklo. Vytáhl zlatý přívěsek — a přívěsek byl připevněn k tenkému řetízku. Řetízek vedl pod koberec, dál ke stolu dámy v klobouku.

„Zajímavé,“ pronesl. „Zdá se, že vaše kabelka má delší dosah, než je obvyklé.“

Dáma zrudla. „To není možné! Někdo mi to musel podstrčit!“

Růžek klekl, zvedl koberec — a odhalil malý průvlek v podlaze, který vedl do úzké ventilační šachty směrem k vedlejší místnosti.

„Kdo je za touto stěnou?“

Kavárník znejistěl. „Tam je… sklad. Ale teď by tam měl být jen pekař, co nám vozí koláče.“

Růžek s číšníkem otevřeli dveře do skladu. Uvnitř postával muž v zástěře, který zrovna balil zásoby kakaa. Na první pohled obyčejný pekař — až na to, že měl u opasku malou navíjecí šňůrku.

„Zajímavé nářadí,“ řekl inspektor. „Na koláče moc jemné.“

Pekař zrudl. „Já… já jen…“

„Vy jen kradete z druhé místnosti,“ dokončil Růžek suše. „Vážený pane, vymyslel jste chytrý systém. Provlekl jste tenký řetízek skrz ventilační otvor, připevnil háček, počkal, až pán odloží kabát… a šup — peněženka byla vaše.“

Advokát zíral s otevřenou pusou. „To je… neuvěřitelné!“

„Naprosto běžné,“ odpověděl Růžek. „Lidé jsou schopni velkých věcí, když se jim nechce pracovat.“

Pekař se zhroutil na pytel s moukou a tiše vzlykl: „Já jen chtěl zaplatit nájem!“

„A teď zaplatíte pokutu,“ uzavřel Růžek.

Když pekaře odvedli, kavárna se pomalu vracela k běžnému ruchu. Dáma si zvedla závoj, úředník si utřel pot z čela a houslista začal znovu hrát.

Advokát poděkoval inspektorovi a z kapsy vytáhl minci. „Pane Růžku, aspoň tu kávu vám zaplatím.“

„Ale kdepak,“ usmál se inspektor. „Tuhle kávu zaplatí město. Ať už taky jednou investuje do spravedlnosti.“

A když se usadil zpět ke stolu, zalistoval v novinách, které ležely zapomenuté vedle šálku. Titulek na první straně hlásal: „Nový případ brněnského inspektora Růžka – zločin v kavárně Opera“

Růžek se pousmál a zavrtěl hlavou. „Sakra, to je ale rychlá redakce,“ zamumlal a dopil kávu, která konečně chutnala tak, jak má – s kapkou klidu a trochou ironie.

Mrtvola u Kapucínů

Brno, jaro 1909

Brno se toho rána tvářilo, jako by mu někdo vylil do duše hodně studenou a nekvalitní kávu. Vítr z Petrovských schodů rval pánům klobouky z hlav, holuby přirážel k dlažbě a ulice Kapucínské se naplnila křikem trhovkyň, které se hádaly, zda má jejich zelí víc listů, či méně červů.

Inspektor Viktor Růžek seděl ve své kanceláři a právě se chystal zkontrolovat účetní záznamy z případu „Zmizelá váha z tržnice“, když do dveří vtrhl dozorce Fiala s obličejem bělejším než nová policejní košile.

„Pane inspektore,“ vyhrkl, „máme mrtvolu!“

Růžek nehnul ani obočím. „Fialo, to není zas tak překvapivé. My jsme přece policie. Kde tentokrát? V tržnici mezi kapustou a pstruhy?“

„Ne, pane… u kapucínů!“

„V klášteře?“

„V hrobce!“

Růžek odložil brýle, nasadil si klobouk a suše poznamenal: „Fialo, klid! Mrtvola v hrobce není zpráva, to je kapucínský standard. Novinka by byla, kdyby z Trenckovy rakve vylezl baron a chtěl si objednat pivo a pandury!“

Kapucínská hrobka byla odjakživa zvláštní místo. Mniši z řádu kapucínů zde po staletí ukládali svá těla bez rakví, jen v písku a s vědomím, že vlhkost a proudění vzduchu udělají z těla to, co kdysi sliboval duchovní život – dokonalou skromnost.

V roce 1909 už hrobka byla turistickou atrakcí. Každou neděli proudily zástupy měšťanů, kteří si platili šest krejcarů, aby mohli obdivovat „přirozeně mumifikované“ bratry. Děti se schovávaly za pilíře, dámy omdlévaly a pánové se tvářili vážně, dokud jim neuklouzla poznámka o „trvanlivosti víry“.

Tentokrát ale někdo omdlel doopravdy – a ne proto, že by byl přecitlivělý.

Na zemi mezi kapucínskými mumiemi leželo tělo muže. Oblečený byl po městsku, s cylindrem a v ruce svíral navštívenku. Když se Růžek s Fialou sklonili, přečetli jméno:

„JUDr. Richard Smolka, notář na Joštově třídě.“

„Zajímavé,“ pronesl Růžek. „Notář mezi mnichy. Zřejmě si chtěl ověřit, že po smrti se papíry nevyřizují.“

Bratři kapucíni, kteří případ nahlásili, stáli pokorně stranou. Páter Celestýn, jejich představený, měl výraz, který se pohyboval mezi pokorou a panikou.

„Pane inspektore,“ začal tichým hlasem (až na to, že Růžek neměl rád, když někdo mluví tichým hlasem), „my jsme ho tam nenechali. Ráno jsme otevřeli hrobku a on… on tam prostě byl.“

„A nebyl tam včera?“

„Včera byl, ale… jinak.“

„Jak jinak?“

„Byl na prohlídce, ale tehdy ještě živý.“

Růžek si povzdechl. „Takže, shrňme si to, Fialo – notář Smolka přišel včera do hrobky, zaplatil vstupné, prohlédl si mrtvoly a dnes se k nim přidal. Turistika na nejvyšší úrovni.“

Doktor Kopecký po krátkém ohledání konstatoval: „Smrt nastala před osmi hodinami. Příčina – otrava. Alkohol s příměsí morfia. Jinak tělo v pořádku, až na to, že mu někdo nacpal do kapsy kousek růžence.“

„Růženec? Symbolický vzkaz nebo kapucínská pozornost?“ zamumlal Růžek.

Fiala, který se mezitím hrabal v notářových kapsách, vytáhl listinu. „Testament, pane inspektore. Vlastní rukou psaný.“

Růžek ho rozložil. „Já, Richard Smolka, v plné duševní i tělesné síle, odkazuji veškerý svůj majetek své neteři Anně Smolkové – s podmínkou, že se nikdy nevdá za Františka Macháčka, redaktora brněnských listů.“

„Zajímavé,“ řekl Růžek. „Muž, který zjevně zemřel z nudy. Ale odkud se vzalo to morfium?“

Růžek s Fialou vyhledali redaktora Macháčka v redakci Brünner Tagblatt. „Ano, znal jsem Smolku,“ přiznal mladý muž s výrazem romantického zoufalce. „Bránil našemu sňatku. Tvrdil, že novinář je povolání nečisté.“

„A co vaše snoubenka?“ „Anna odjela do Vídně. Poslední dny byla vyděšená. Strýc jí poslal dopis, že ji vydědí, pokud se mnou nepřestane psát.“

„A ten růženec?“ „Ten měl Smolka od svého zpovědníka – pátera Celestýna.“

Růžek se vrátil k hrobce. Páter Celestýn se tvářil zkroušeně. „Ten růženec,“ začal inspektor, „byl váš?“ „Ano, pane. Ale já mu ho dal při zpovědi, ne po smrti!“ „A kdy to bylo?“ „Včera večer. Přišel pozdě. Řekl, že chce spát v pokoji s mrtvými, aby se mu vrátil klid.“

„A vy jste ho nechal?“ „Byl velmi přesvědčivý. A zaplatil dvojnásobek vstupného.“

Když se Růžek vrátil do kanceláře, měl pocit, že řeší případ mezi světem živých a mrtvých – a že ani jeden svět nemá pořádek.

O den později přiběhl Fiala s novinami. „Pane inspektore, psali o tom!“ Titulek zněl: „NOTÁŘ ZEMŘEL MEZI MNICHY – PRÝ SE KAJAL Z LÁSKY!“

Růžek vyprskl smíchem. „Fialo, kdyby se všichni káli z lásky, museli bychom otevřít druhou hrobku u sv. Jakuba.“

Ale pak mu Fiala podal novou zprávu: „Pane inspektore, slečna Anna se vrátila z Vídně a přinesla lékárenskou lahvičku. Našla ji u svého strýce doma. Bylo na ní napsáno: Tinktura na spaní – pouze po kapkách.“

Růžek zvedl obočí. „Takže Smolka se pravděpodobně sám uspal věčným spánkem. A vybral si k tomu hrobku. Jak poetické.“

Případ byl uzavřen jako nešťastná náhoda – přehnaná dávka „tinktury“. Kapucíni dostali příkaz, aby se pro příště ujistili, že v hrobce zůstávají jen ti, kteří mají platnou vstupenku a přirozenou smrt.

Růžek se tam ještě jednou zastavil. Stál mezi mumiemi, poslouchal ticho a pronesl k Fialovi: „Vidíte, Fialo, v Brně i mrtví potřebují notáře. Jen tenhle šel na kontrolu osobně.“

Fiala si tiše odkašlal. „Myslíte, pane, že se mu tam líbí?“ „Určitě,“ odvětil Růžek a nasadil si klobouk. „Má tam klid, pořádek a ticho – tři věci, které v Brně neseženete, dokud jste živ.“

Poznámka kronikáře: Od té doby prý průvodci v kapucínské hrobce občas zahlédli mezi mnichy postavu pána v cylindru, jak si potichu zapisuje do notářského protokolu. A když se ho někdo zeptá, zda je živý, odpoví jen:

„Jistěže. Jen čekám, až bude po úředních hodinách.“

Utajený pozdrav z Vídně

Bylo teplé říjnové dopoledne roku 1898 a Brno vonělo podzimem a novotou. Slavnostní otevření Dětské nemocnice císaře Františka Josefa I. v Černých Polích bylo událostí sezóny. Mezi vznešenými hosty, kteří přihlíželi stříhání pásky, stál i inspektor Růžek. Jeho uniforma se leskla v ranním slunci. Dnes tu nebyl jako strážce pořádku, ale kvůli osobnímu, diskrétnímu úkolu.

Jeho pozornost upoutala hraběnka Elsa Dubská z Třebomyslic – elegantní dáma, předsedkyně Spolku pro dětskou nemocnici. Její tvář však nezdobil úsměv, nýbrž stín starosti. Růžek, který byl mistrem v čtení lidských výrazů, poznal, že se děje něco znepokojivého.

Když zemský hejtman zahájil projev, hraběnka se nenápadně vzdálila do zahrady za mohutný dub. Růžek ji tiše následoval.

„Inspektore, děkuji, že jste přišel tak rychle a inkognito,“ zašeptala, sotva se ohlédla.

„Služba Jeho Veličenstva je mou ctí, Vaše Excelence,“ odvětil klidně Růžek. „Vrchní inspektor Raucher mi na vás dal ty nejlepší reference. Co se stalo s tou zásilkou, kterou jsem měl diskrétně zkontrolovat?“

Hraběnka vytáhla z krajkového kapesníčku zmačkaný, silně parfémovaný dopisní papír s vídeňským vodoznakem. „Včera večer mi doručovatel přinesl tuto obálku, adresovanou prostě jen ‚Hraběnce Dubské‘... Otevřela jsem ji a našla tohle.“

Dopis byl prázdný. Obsahoval jen dva předměty, starou, poškrábanou stříbrnou minci z roku 1833 a malý útržek jemné, ručně vyšívané krajky.

Růžek si oba předměty prohlédl. „A to vás tak rozrušilo, Vaše Excelence?“

Elsa přikývla. „Inspektore, rok 1833 je rok sňatku mé tchyně, hraběnky Matyldy – zakladatelky této nemocnice. A ta krajka... ta je mnohem znepokojivější. Je naprosto shodná s krajkou, kterou hrabě Quido nechal zhotovit pro naši dceru Hedviku. Hedvika, jak víte, zemřela jako nemluvně v Chebu a je pohřbena v rodinné hrobce v Lysicích. Ta krajka byla navržena ve Vídni na zakázku a žádná jiná neexistuje.“

Růžek svraštil čelo. Dítě zemřelo před téměř dvaceti lety – a teď někdo posílal symboly spojené s jejím pohřbem. To už nebyla hra, to byl záměrně vybraný útok na city.

„Mince ze svatebního roku a krajka z pohřbu dítěte,“ zamumlal. „Někdo se vás snaží zastrašit. Ale proč právě teď?“

„Možná kvůli dědictví,“ povzdechla si Elsa. „Otevíráme nové křídlo nemocnice a mezi příbuznými se znovu rozdmýchaly staré spory. Někteří se cítí opomenuti. A pak je tu takzvaná vídeňská větev rodiny – ti, kteří lpí na dvorských zvyklostech a nemohou překousnout, že jsme nemocnici svěřili do českých rukou. A nakonec jeden člověk, který se právě vrátil z ciziny...“

Růžek zpozorněl. „Kdo?“

„Hrabě Viktor Dubský z Třebomyslic. Bratranec mého manžela. Žil roky v zámoří, má spoustu dluhů a vášeň pro hazard.“

Růžek si povzdechl. „Dluhy bývají častější než vraždy, Vaše Excelence – a často o něco horší.“

Zatímco se z hlavní budovy ozval potlesk a hosté přecházeli k rautu, Růžek zkoumal minci. Krejcar z roku 1833 měl neobvyklý rýhovaný okraj a byl poškozený – jako by jej někdo vyrýval nožem. „A tady,“ ukázal Růžek, „vidíte malé písmeno T. Nešlo o náhodu.“

„T... jako Thomas?“ napadlo ho. Vzpomněl si na jméno z jedné staré policejní zprávy. Thomas z Čech – bývalý sluha hraběte Viktora. Známý drobnými podvody a útěkem z Vídně.

Růžek vyslal asistenta, aby vyhledal kurýra, který dopis doručil, a sám mezitím analyzoval souvislosti. Když se večer setkali, přinesl asistent zprávu: kurýr obálku převzal ve Vídni od muže s českým přízvukem a jizvami na rukou. Odměna – jedna zlatka. Popis seděl: Thomas.

O několik hodin později se Růžek vrátil za hraběnkou, kde právě končil raut.

„Vaše Excelence,“ pronesl tiše, „vzkaz nepochází od hraběte Viktora, ale od jeho bývalého pomocníka – jistého Thomase.“

„Jak to můžete vědět?“

„Krejcar s písmenem T a rok 1833 – symbol dluhu i výčitky. Thomas připomíná hraběti Viktoru, že dluh z minulosti je stále nevyrovnán. A krajka... to je výhrůžka. Připomínka, že může zasáhnout rodinu tam, kde to bolí nejvíc.“

Elsa zbledla. „Chce tedy vydírat?“

„Ano. Věděl, že hrabě Viktor se vrátil, že rodina opět stojí v centru pozornosti. Hrozí, že zneuctí památku vaší dcery a matky, pokud nedostane, co chce. Výhružka, která působí, aniž by musel cokoli vyslovit.“

Růžek zajistil, aby byl Thomas diskrétně dopaden a odveden k výslechu do Vídně, kde měl být celý případ vyřešen bez rozruchu.

Když se vrátil k hraběnce, ta mu s úlevou podala ruku. „Jste nesmírně bystrý, inspektore. A vaše diskrétnost je vzácná. V Brně se bude mluvit jen o dětské nemocnici, ne o našich rodinných starostech. Vrchní inspektor Raucher měl pravdu – jste muž, na kterého se dá spolehnout.“

Růžek se lehce uklonil. Věděl, že největší zločiny bývají tiché, a nejzávažnější tajemství se často skrývají za honosnými fasádami. Když odcházel, Brno se lesklo podzimním sluncem a v dálce bylo slyšet dětský smích – důkaz, že aspoň někdy může triumf dobra přehlušit šeptandu o hříších minulosti.

Cizinec z Uherské Rusi

Brno, jaro 1909

Jaro se v Brně ujímalo vlády s tvrdohlavostí, která neznala míru. Ulice kolem Pekařské a Vojtovy se topily v prachu a hluku – město rostlo. Nové domy se draly k nebi, tramvaje cinkaly, zedníci hulákali a přes to všechno se valil pach čerstvého vápna a koňského hnoje.

Inspektor Viktor Růžek měl staveniště rád jen z dálky. Zblízka mu připomínalo chaos, který v duši starého byrokrata vyvolával fyzickou nevolnost. Jenže osud se mu rozhodl dopřát právě takové ráno.

„Pane inspektore,“ vzdechl dozorce Fiala, když se prodíral lešením, „zase mrtvola. A ne ledajaká. Dělník spadl z druhého patra na dřevěné trámy. Našli ho v šest ráno, prý už byl ztuhlý.“

„Fialo,“ zavrčel Růžek, „pád z lešení není vražda. To je gravitace. Ale dobře, jdeme na to. Kdo je mrtvý?“

„Mistr říká, že nějakej Čech, ale chlapi tvrdí, že spíš Polák nebo Rus. Nemluvil pořádně, jen motal slova. Prej z hor. Rusín.“

„Výborně,“ zabručel Růžek. „Ještě mi řekněte, že neumí ani německy.“

Fiala se rozpačitě podrbal za krkem. „Ani slovo.“

Růžek stanul na místě činu – u paty rozestavěného domu pod Sv. Annou, jehož cihly ještě nestačily nasát prach města. V koutě, mezi trámy, leželo tělo muže ve zednickém oděvu, s rozbitou lebkou. Na první pohled nehoda. Na druhý – cosi nehrálo.

„Podívejte, Fialo,“ řekl Růžek a přiklekl. „Kdyby spadl z lešení, měl by rány hlavně vepředu. Ale tady – zátylek, čistý úder. Tohle není pád, to je rána zezadu.“

Doktor Kopecký, který právě dorazil, přikývl. „Souhlasím. Smrt okamžitá, úder tupým předmětem. Až pak tělo spadlo.“

„Takže vražda,“ konstatoval Růžek suše. „A podezřelých tu máme koho? Padesát dělníků?“

„Přesněji sedmdesát,“ opravil ho Fiala.

„V tom případě,“ odsekl Růžek, „budeme potřebovat kávu. Hodně kávy.“

Kolem se tísnili muži v montérkách, dělníci z celé monarchie. Většinou Češi a Němci, ale i několik cizinců. Na první pohled se jeden z nich odlišoval – nízký, ramenatý muž s tmavými vlasy a hlubokýma očima. Na ramenou měl šedý plášť a v ruce držel růženec.

„To je on,“ zašeptal Fiala. „Ten Rusín. Jmenuje se Ivan Haluško. Našel tělo.“

Růžek k němu přistoupil. „Vy jste Haluško?“

Muž zvedl oči, nerozuměl. „Što?“

„Haluško,“ zopakoval inspektor pomaleji, „Ty. Najít mrtvý?“

„Ja… našol,“ přikývl. „Ráno. Voda kap, já nosil cihla, on… leža.“

„Viděl jste někoho?“

„Viděl… nič,“ pokrčil rameny. „Tmá. Já nič.“

Růžek se otočil k Fialovi. „Výborně. Máme svědka, který nic neviděl, a přesto všechno našel. A mluví jako modlitební knížka.“

Zapsal si jméno. Ivan Haluško, z Hustu, Podkarpatská Rus.

K večeru se ukázalo, že Haluško byl jedním z mála, kdo na stavbě zůstal přes noc – hlídal materiál. Když ráno našel tělo, běžel pro misra. Jenže ostatní dělníci si začali šeptat, že se pohádal s obětí kvůli výplatě.

„Pane inspektore,“ hlásil Fiala, „chlapi tvrdí, že včera večer se prali o peníze. Haluško měl prý dostat pět korun, ale chtěl víc.“

„To je přece motiv hodný celé monarchie,“ utrousil Růžek. „Fialo, nechte ho tu přes noc. A zajistěte překladatele. Pokud ho nenajdeme, půjdu s ním mluvit pomocí obrázků.“

Další den. Haluško seděl v kanceláři policejního ředitelství, ruce spoutané, oči klidné. Růžek před něj položil kostku chleba a obrázek lešení s křížkem.

„Ty. Vidíš. Tady. Noc. Kdo?“

Haluško nechápal, vrtěl hlavou. „Ja nič.“

„Nič?“ zopakoval Růžek. „To říká každý vrah, který neumí německy.“

Růžek už sahal po doutníku, když dovnitř vrazil Fiala. „Pane inspektore! Našli jsme překladatele. Jeden student z práv, jmenuje se Mikuláš Harajda. Prý taky Rusín.“

Mladý muž vstoupil, uklonil se. „Pán inspektor, ja z Užhorodu. Můžu tlumočit.“

„Skvěle,“ oddechl si Růžek. „Přeložte mu, že pokud nám něco tají, skončí špatně.“

Harajda se obrátil k Haluškovi, pronesl několik vět v měkkém, zpěvavém jazyce. Haluško se rozechvěl. „Ne ja zly, pán Boh vidí,“ vyhrkl.

„Říká, že není zlý, Bůh to vidí,“ tlumočil Harajda.

„To by mi k soudu nestačilo,“ poznamenal Růžek. „Zeptejte se ho, co dělal těsně před tím, než tělo našel.“

Harajda překládal, dlouze, s gesty. Haluško nakonec vyprávěl, ruce se mu chvěly.

„Pán inspektor,“ tlumočil student, „říká, že šel pro vodu. Slyšel ránu, jako když padne trám. Když přišel, muž už ležel. Ale viděl stín – velký muž v kabátě, běžel pryč. Myslel, že duch. Tak utiekol.“

„Duch,“ zamumlal Růžek. „To se nám to vyjasňuje.“

Ale v duchu ho něco zaujalo: „velký muž v kabátě“.

O několik hodin později Růžek prošel staveniště znovu. Tentokrát si všiml něčeho, co přehlédli všichni – otisk podrážky v čerstvém vápně. Těžká bota, s podpatkem, jaké nosí spíš úředníci než dělníci.

„Fialo,“ zvedl prst, „který z mistrů má nové boty?“

„Pan Vorlíček,“ odpověděl Fiala po chvilce. „Získal kontrakt na dodávky cihel, nosí se jako pán.“

Růžek se pousmál. „Tak se půjdeme podívat, jak se pánům lepí vápno na podrážky.“

Vorlíček, muž s mastným knírem, se snažil působit klidně, ale třes rukou ho prozrazoval. Tvrdil, že oběť – jistý František Hadrava – mu dlužil peníze za soukromou půjčku.

„Půjčil jsem mu, inspektore, aby měl na nájem. Ale on to vše prohrál v hospodě U Smrku. Toho Rusína jsem neviděl, přísahám.“

„Fialo,“ řekl Růžek, „zkontrolujte ty boty.“

Podrážky se shodovaly.

„Zajímavé,“ poznamenal Růžek. „Zdá se, že vaše boty zanechaly nepopiratelnou vizitku přímo na místě činu.“

Vorlíček zbledl. „To musí být omyl!“

Ale omyl to nebyl. V kapse jeho kabátu se našla i obálka s poznámkou: „Jelikož jsi mluvil, mlčet tě naučí trám.“

Vorlíček nakonec přiznal, že Hadrava zjistil, jak se na stavbě krade materiál. Chtěl to nahlásit. Misr ho udeřil trámem – nechtěně prý – a tělo chtěl zakrýt. Jenže právě tehdy ho zahlédl Rusín Haluško.

Růžek vyslechl všechno mlčky, pak přikývl. „Takže největší pravdu nakonec vyřkl ten, kdo nevěděl jak to říct.“

Když Haluška pustili, ten se rozplakal. Popadl Růžkovu ruku a tiše řekl: „Djakujem, pan inspektor… ja nič zly.“

„Já vím, Ivane,“ odpověděl Růžek pomalu, „a teď už ti rozumím.“

Večer, když Růžek s Fialou seděli u okna kavárny na Rudolfsgasse, pozorovali dělníky, jak se vracejí z práce.

„Fialo,“ zamyslel se Růžek, „víte, co je zvláštní? Ten chlap neuměl jediné německé slovo, a přesto řekl víc pravdy než půlka Brna dohromady.“

„To je tím,“ pousmál se Fiala, „že nechodil do politiky, pane inspektore.“

Růžek se zasmál. „Možná bychom měli mít ve sboru víc Rusínů.“

Zvenku se ozval hluk tramvaje a cinkání zvonku. Brno se opět nořilo do šedého prachu, ale v Růžkově mysli zůstala tvář muže z hor – tichého, prostého, ale čestného.

A možná poprvé za svou kariéru měl inspektor pocit, že porozumění není v jazyce, ale v pohledu.

Stopa z vápna

Grillowitzgasse – Křídlovická, Brno, podzim 1910

Hostinec U Tří Bekyní byl v roce 1910 zvláštním místem, kde se střetávalo staré a nové Brno. Z jedné strany se sem tlačilo moderní město s činžovními domy a prachem ze stavenišť, z druhé se ještě držely chatrné domky a vlhké dvorky Starého Brna, kde to vonělo vápnem, pivem a zimou.

Venku se snášel sychravý podzimní soumrak, Brňané by řekli „kominík“, a uvnitř hostince se páchlo po zatuchlé kořalce a mokrém uhlí. Za výčepem stál hostinský pan Jirásek, muž s tváří barvy staré šunky, který věděl o všech v okolí víc, než by si kdo přál.

Růžek, ve svém klobouku a dokonale padnoucím plášti, vypadal v tomto pajzlu jako klenot hozený do hromady suti. Dojedl hutný hovězí vývar, utřel si ústa a krátce kývl směrem k výčepu.

„Tak co, pane inspektore, dáte si něco ostřejšího?“ zahalekal Jirásek. „Mám slivovici, co umí mluvit německy i česky!“

„Děkuji, pane Jirásku,“ odpověděl Růžek klidně. „Jsem ve službě.“

Byl tu kvůli dělníkovi jménem Mychajlo Petraš – Rusín z východních Karpat, zapsaný v městských záznamech jako Mihály Petraš, občan Uherska. Pracoval na stavbě nové přístavby u nemocnice svaté Anny. Dnes ráno však zmizel. Zůstaly po něm tři věci: rozbité okno v nářaďovně, chybějící pokladnička s výplatami pro všechny Rusíny a otisk boty ve vrstvě čerstvého vápna.

Růžek si všiml muže u kamen. Seděl shrbený, ruce popraskané, kabát šedý od vápna a strachu. V kapse mu vykukoval růženec a malá pravoslavná ikona. Nebylo pochyb – jeden z Petrašových krajanů.

Růžek se zvedl a přistoupil k němu. „Dobrý večer,“ řekl česky. „Inspektor Růžek, kriminální policie.“

Muž ztuhl, růženec mu spadl z ruky. Růžek ho zvedl a podal zpátky. Muž se jmenoval Pavlo Kovalčuk. Jeho němčina byla kostrbatá, čeština ještě horší. Míchal do ní zvláštní zpěvavou slovanštinu, které Růžek rozuměl jen z poloviny.

„Mychajlo… dobrý člověk,“ koktal Pavlo.

„Dobrý, možná,“ přikývl Růžek. „Ale zmizel s penězi pro všechny vaše krajany.“

Pavlo zvedl ruce v bezmocném gestu. „Ne, ne! Mychajlo ne krade. On… Čech! Říkal, že z Čechie! On naše hlava. Peníze… chránil!“

Růžek zpozorněl. Čech? Ale v dokladech stál jako Uherský poddaný.

„Pavle,“ řekl tiše, „ráno bylo rozbité okno a ve vápně otisk jeho boty. Vaše boty znají vápno líp než já. Proč otisk sedí přesně na jeho?“

Pavlo zbledl. Vápno z jeho šatů teď páchlo ještě víc. „Nevím… ale Mychajlo neutekl! On nechal svou ikonu. Kdyby utekl, vzal by ji!“

Růžek se mírně pousmál. „To je pravda. Kdo se bojí Boha, neutíká. Děkuji, Pavle.“

Večer se Růžek vrátil na staveniště. Petrolejka vrhala dlouhé stíny, mezi kterými se prášilo vápno. V místnosti s rozbitým oknem bylo ticho, jen kapalo z okapu. Růžek se sklonil nad bednu, kde prý bývala pokladna. Dno bylo poškozené – někdo ho rozštípal hrubou silou. Peníze tam dávno nebyly.

A otisk boty ve vápně? Byl až příliš čistý, příliš „ukázkový“. „Kdo utíká, nenechá po sobě znamení tak ochotně,“ zamumlal Růžek.

Z okna viděl Grillowitzgasse – dlouhou, vlhkou ulici táhnoucí se ke Svratce. Tam by se mohl ztratit kdokoli. Ale proč by Mychajlo mizel, když byl prý jejich „hlava“?

Ráno se vrátil do hostince U Tří Bekyní. Jirásek už drhl stoly a tvářil se, že nic neslyší. Pavlo seděl u okna, ruce kolem hrnku černé kávy. Růžek se posadil naproti němu.

„Pavle, proč máte Mychajlovu ikonu?“ zeptal se klidně. „A proč jste lhal o těch botách?“

Pavlo se rozklepal. „Mychajlo… on chtěl dobře. Oni, ti Němci, šéfové… oni brali z našich výplat. Mychajlo říkal – dáme peníze do české banky, tam budou v bezpečí. Oni se smáli. Pak v noci… přišli. Křik. Rozbité okno.“

Mluvil trhaně, jako by každé slovo musel vytahovat z hlubin strachu. „Mychajlo peníze vzal. Ne pro sebe. Pro nás. Chtěl je zachránit. Oni ho bili. Já pomohl. On utekl. Já udělal stopu ve vápně, aby to vypadalo, že utekl sám.“

Růžek ztuhl. „Vy jste udělal ten otisk?“

„Ano… jeho boty měl já. On šel bosý, rychle, k řece. Já hodil boty zpátky do místnosti. Oni věřili, že utekl. Ale on jen schoval peníze. Vrátí se. Přísahal.“

Na chvíli bylo ticho. Jen Jirásek cosi ládoval do kamen a Brno venku se pomalu probouzelo.

„Pavle,“ řekl Růžek tiše, „možná neumíte mluvit naším jazykem, ale rozumíte pravdě lépe než mnozí z nás.“

Vstal, zaplatil a vyšel ven do šedého rána. Grillowitzgasse byla kluzká od mlhy a vápenného prachu. Růžek si nasadil klobouk a pomalu odcházel směrem k nemocnici.

Už věděl, že Mychajlo Petraš nebyl zloděj, ale dělník, který se pokusil chránit to málo, co měli jeho krajané. A že pravda, stejně jako vápno, se nedá dlouho skrývat – jednou začne pálit i ty, kdo ji chtěli zamést pod podlahu.

V zapadlém hostinci U Tří Bekyní zůstala po té noci jediná stopa – bílý prášek v prasklinách dřevěné podlahy. A v něm otisk pravdy, který už nikdy nikdo nesmyje.

Klenot a zrcadlo

Z archivu inspektora Růžka, Brno, léto 1910

Inspektor Růžek si otřel pot z čela. Léto v Brně roku 1910 bylo dusné a prach z cihel a uhlí visel ve vzduchu jako žlutá mlha. Stál v prostorném, ale poněkud neosobním bytě na Hvězdové ulici, kde voněla drahá vanilka a drahé zklamání.

Oběť, paní Albína Smetanová, byla vdova. Důstojná, ale rozechvělá žena, která se nehodlala zhroutit, a přesto měla oči plné slz. Byla okradena o nemalou sumu peněz, celý svůj dědický podíl, který chtěla investovat do nového bytu.

„Byla jsem hloupá, pane inspektore. Jako malé dítě,“ šeptala Albína a zmačkala krajkový kapesník.

Podvod byl starý jako Brno samo, jen dostal secesní kabát. Takzvaná „španělská loterie“ – sliby o snadném zbohatnutí, padělané losy a důvěra, na níž podvodníci vždy vydělávali nejvíc. Tři dny jí v Brně dělal dvůr galantní pan Vodička a jeho tichý společník Ignác. Albína, zaslepená vidinou jistého výnosu, jim nakonec předala hotovost.

„Ten hlavní, ten pan Vodička, byl tak uhlazený,“ vzlykla. „Mluvil o umění, o Vídni... A ten druhý, ten byl tichý. Jen stál vzadu a usmíval se. Jmenoval se Ignác.“

Růžek seděl v křesle a zapisoval si poznámky. V horku pracoval pomalu, ale mozek mu běžel naplno. Věděl, že Vodička je jen herec. Ale tichý Ignác, ten ho zaujal.

„A třetí?“ zeptal se tiše. „Byl tam ještě někdo? Nikdo, kdo by seděl v kavárně opodál, nebo držel stráž na ulici?“

Albína se snažila vzpomenout. „Ano! Jednou večer, když jsme byli v té lepší kavárně na Ferdinándově, hrál tam u piana mladý floutek. Drzý, samolibý, hlučný. Ale na Vodičku se ani nepodíval. Jen se smál, tak zvláštně, až mrazilo. Měl vystouplou bradu a ten smích... Jako zrcadlo.“

Růžek si zapsal jediné slovo – „Zrcadlo“ – a podtrhl ho. Už měl obraz: tři podvodníci. Vodička – mozek, Ignác – svaly a ticho, a ten mladý floutek – návnada, která odvádí pozornost.

Pátrání po Vodičkovi a jeho společníkovi vedlo zpočátku do slepé uličky. Fiala, který měl v horku stejně zpomalený krok jako myšlení, přinesl nakonec jméno onoho pianisty.

„Pane inspektore,“ hlásil, „ten mladík od piana se jmenuje Leopold Zajíček. Ale říkají mu Lojza Klenot. Dvacetiletý frajer, líný, drzý a sebevědomý jak generál. Nikdy nemá na jídlo, ale vždycky na nablýskané boty a zlatý řetízek. Krade drobnosti – kabáty, hodinky, nic velkého.“

Růžek přikývl. Klenot. Drzost a hloupost v jednom balení. Ideální figurka. „Fialo, přiveďte mi ho. Nezatýkat, jen ho chci vidět.“

O dvě hodiny později seděl Lojza Klenot v Růžkově kanceláři. Perfektně učesaný, v sytě zeleném obleku, s opovržlivým úsměvem. Vypadal, že se přišel ucházet o místo ředitele policie.

„Tak vy jste ten slavný inspektor Růžek?“ protáhl líně. „Není vám v tom vedru horko? Já bych umřel.“

„Umřít je snadné, Lojzo,“ odvětil Růžek klidně. „Žít poctivě je těžší.“

Lojza se rozvalil v křesle a zakroutil hlavou. „Já jsem jen hrál na piano, pane inspektore. Bavím lidi. Kdo kde koho okradl, to nevím.“

„V kavárně jste byl s Vodičkou a Ignácem. Okradli vdovu Smetanovou. Vy jste rozptyloval pozornost. Byl jste jejich zrcadlo.“

„Já?“ zasmál se Lojza. „Já kradu stylově. Hodinky, prsteny. Ne nějaké loterie pro vdovy. To je pod úroveň umělce.“

Růžek ho chvíli mlčky pozoroval. V té tváři se mísila hloupost, drzost i jistý smutek, který si chlapec sám neuvědomoval.

V následujících dnech se Růžek snažil získat důkazy. Ale Vodička zmizel, Ignác měl alibi, a peníze se nenašly. Zůstala jen vina, která se dala snadno přišít tomu, kdo se neumí bránit.

Jednoho rána dorazil anonymní dopis. Uvnitř smírčí tón, psaný nepochybně Vodičkovou rukou. Psaní líčilo, jak celý plán vymyslel právě Lojza Zajíček – jak využil dva kumpány a jak se s vdovou Smetanovou scházel jen proto, aby ji okradl. K dopisu byl přiložen i seznam šperků, které Lojza údajně vlastnil.

A ještě téhož dne obdržel podobný dopis i Lojza: „Lojzo, nechoď. My to vyřešíme. Všechno bude v pořádku.“

Bylo to mistrovské. Vodička i Ignác si umyli ruce a nechali ho spadnout do jámy. Růžek to věděl, ale bez důkazů byl bezmocný.

Lojza byl zatčen. Když za ním Růžek přišel do cely, mladík seděl na posteli, nohy na zemi, a pilníkem si čistil nehty.

„Lojzo,“ řekl inspektor tiše, „poslouchejte mě. Oni vás podrazili. Udělali z vás hlavního viníka, protože vědí, že se budete chtít tvářit jako hrdina. Jen proto, abyste měl pocit, že jste někdo.“

„Já nejsem hloupý,“ odsekl Lojza. „Já jsem to vymyslel. Jsem mozek celé operace. A až půjdu sedět, půjdu tam jako král. Jsem Klenot, ne zrcadlo.“

Růžek ho pozoroval s unaveným soucitem. Mladý, drzý a zcela ztracený. „Vodička se vám směje, Lojzo. Vy půjdete do vězení a on bude pít víno v kavárně, kde jste mu dělal doprovod. Ten dopis, který vás usvědčuje, napsal on.“

„Aspoň budu slavný,“ usmál se Lojza. „Každý klenot musí někdy do vitríny.“

Růžek mlčel. Nebylo co dodat.

Když ho o několik dní později vedl ven z kanceláře, Lojza stál vzpřímeně, v zeleném obleku, s bradou vzhůru. „Jsem rád, že mě zatýkáte vy, pane inspektore,“ pronesl. „Aspoň to má styl.“

Růžek mu nasadil pouta. Cvaknutí kovu se rozlehlo místností a chlapec se poprvé zachvěl.

„Máte, co jste chtěl, Lojzo,“ řekl inspektor tiše. „Jen si pamatujte – zrcadlo ukazuje vždycky jen to, co stojí před ním. Vy jste nikdy nebyl klenot, jen odraz cizí záře.“

Venku svítilo brněnské slunce a prach vířil kolem. Lojza kráčel hrdě, s lesklou bradou a poutech, přesvědčen, že je hrdina svého příběhu. Růžek šel vedle něj, mlčky, s vědomím, že spravedlnost bývá někdy jen jiným druhem omylu — a že Brno umí i z hlouposti udělat drama s nádechem stylu.

Květina na nábřeží Svitavy

Výlet inspektora Růžka, Bílovice nad Svitavou, léto 1910

Inspektor Růžek neměl rád volno. Klid ho znervózňoval. Byl stvořen pro hluk brněnských ulic, pro pach spáleného uhlí a vápna.

Přesto, na naléhání Fialy, svého pomocníka, seděl v neděli dopoledne roku 1910 ve vlaku Severní Ferdinandovy dráhy a díval se na tunely a vily ubíhající podél řeky Svitavy směrem k Bílovicím. Slíbil si, že celé dva dny stráví jen čtením Schopenhauera a popíjením ryzlinku v místním hostinci U Svitavského nábřeží.

Bílovice ho přivítaly klidným, až líným teplem. Vily, obklopené bujnou zelení, se leskly ve slunci. Růžek si liboval v tom, jak se liší vzduch od brněnského smogu.

Jakmile se ubytoval, rozhodl se pro krátkou procházku po lesní cestě. A právě v tu chvíli, kdy si Růžek pomyslel, že je to ta nejkrásnější, nejklidnější neděle, ozval se ostrý zvuk.

Výstřel.

Růžek, jehož instinkty byly cvičené roky, ztuhl uprostřed cesty. Hned nato se ozval řev a volání o pomoc. Růžek odhodil klobouk a běžel směrem ke zvuku.

Scéna, kterou spatřil, byla jako vystřižená z laciného románu. Na okraji lesa, u nově postavené romantické Villy Hortenzie, ležel muž. Byl to lesník, strážce bílovické honitby. Křičel, držel si nohu, ze které tekla krev.

Nad ním stál muž v loveckém kabátě, bledý jako stěna. Zbraň ležela na zemi.

Okolní ticho se roztrhlo. Z Villy Hortenzie, elegantní stavby se secesními prvky, vyběhla rozrušená žena a za ní dva četníci. Místní strážmistr Bohuslav Jelínek, s obrovským knírem a očima plnýma zmatku.

„Co se stalo, člověče?!“ křičel Jelínek.

Růžek, ve svém civilním plášti a bez klobouku, přistoupil k lesníkovi. Rána byla čistá, naštěstí jen do lýtka.

„Pravděpodobně nešťastná náhoda, strážmistře,“ prohlásil lovec.

Růžek se na něj podíval. „Nešťastná náhoda? Zbraň nevystřelí sama. Jsem inspektor Růžek z Brna. A vy jste?“

Lovec se představil jako Eugen Valenta, majitel Villy Hortenzie, brněnský továrník. Tvrdil, že si čistil pušku a ta nešťastnou náhodou vystřelila. Lesník, pan Vinkler, bystrý muž s velkým strachem v očích, potvrdil, že to byla nehoda.

Strážmistr Jelínek, viditelně nervózní z přítomnosti „velkého inspektora z Brna“, začal sepisovat protokol. Růžek se odtáhl, opřel se o kmen borovice a z povzdálí sledoval scénu. Věděl, že už není ve službě.

„Pane inspektore, co si o tom myslíte?“ Jelínek si otřel pot z kníru. „Nehoda jako každá jiná, ne? Pan Valenta je slušný člověk, továrník. A Vinkler, ten je zvyklý na střelbu.“

Růžek pokrčil rameny. „Strážmistře, ve službě nejsem. Ale z pozice poradce vám řeknu: je to příliš jednoduché. Zbraň, která ‚sama vystřelí‘, je ta nejčastější lež. Proč by si továrník čistil pušku v neděli ráno venku, kde je spousta svědků? A proč zbraň mířila přesně na nohu lesníka?“

„Ale lesník říká, že je to nehoda, pane inspektore. Valenta je jeho zaměstnavatel, pronajímá si od něj les.“

Růžek si prohlédl zbraň, kterou Jelínek zvedl. Byla to starší lovecká puška.

„Strážmistře, lesník je placen Valentou. Bude říkat, co se od něj očekává. Ale já vidím strach v očích lesníka a zoufalství v očích továrníka. Všimněte si, prosím, jedné věci: zbraň je stará, ale pečlivě udržovaná. Střílela ze vzdálenosti asi pěti metrů. Kdyby to byla nehoda při čištění, musel by si Valenta stoupnout velmi neobratně. Prohlédněte, prosím, okolí. Hledejte druhou stopu. Není to nehoda, ale záměr, který se nepovedl. Někdo chtěl, aby to vypadalo jako nehoda."

Jelínek, ač zmatený, byl zjevně polichocen. „Dobře, pane inspektore. Jak si přejete.“

Růžek se vrátil do Bílovic. U Villy Hortenzie, kterou postavil brněnský stavitel, viděl ženu, která vyběhla ven. Byla to paní Valenta. Stála u okna a plakala.

Růžek si všiml jejího obličeje. Nebyla rozrušená z nehody – byla vyděšená. A to byl klíč.

Růžek nechal Jelínka, aby dělal svoji práci, a sám se vydal k lesníkovi Vinklerovi. Ležel ve své chatě, nohu ovázanou.

„Pane Vinklere, Růžek z Brna. Valenta říká, že to byla nehoda. Vy také. Já vím, že lžete. Jen mi řekněte proč.“

Vinkler na Růžka dlouho koukal. V jeho očích byl strach. „Neřeknu nic, pane inspektore. Je to nehoda.“

Růžek vytáhl z kapsy zápalky. Zapálil si doutník. „Máte nádhernou chatu, pane Vinklere. Nová. A pěknou uniformu. Valenta vám dává dobrý plat, že? A co víc? Vila Hortenzie se jmenuje po květině. Vaše žena, paní Vinklerová, má pod svým jménem jeden pozemek pod Bílovickým hradem. Pozemek, který se hodí pro stavbu další vily. Tichá dohoda, pane Vinklere? Vy jste viděl, jak Valenta podvádí, nebo dělá něco, co se nemá, a on vám za mlčení platí. A ta nehoda… ta měla být varování.“

Vinkler zbledl.

„Valenta potřebuje mlčet, aby ho nezničili v Brně. Zřejmě dělá podvody se stavebními pozemky – kupuje levně pozemky, které jsou určené k prodeji na výstavbu nových vil pro brněnskou smetánku a prodává je dráž. Má v Brně problémy. A vy jste ho viděl s někým, kdo mu pomáhal. Viděl jste ho s mladou ženou, že?“

Lesník se sesypal. „Ano. Každou neděli se s ním scházela. V té vile. Paní Valenta se to nesměla dozvědět. Jsem jeho podřízený, musím mlčet. Ale přísahám, pane inspektore, že jsem ho neviděl střílet. Jen jsem ho viděl, jak se s tou ženou hádá. A pak ten výstřel... a Valenta řekl, že to byla nehoda.“

Růžek se vrátil za Jelínkem. Jelínek, rudý od horka a prachu, seděl u stolu četnické stanice a zuřivě psal.

„Strážmistře, můj poslední a konečný poradní závěr. Zastavte vyšetřování nehody. Už víte, že to nehoda nebyla. Ale začněte vyšetřování na zcela jiném poli. Finanční podvod a vydírání.“

Růžek popsal Jelínkovi, jak Valenta kupuje pozemky v Bílovicích a jak se v tom možná utápí. A jak lesník Vinkler byl jen svědek, který musel mlčet. Lesník viděl hádku Valenty s mladou ženou, která byla s největší pravděpodobností Valentu vydírala kvůli jeho podvodům.

„Strážmistře, Valenta si čistil pušku venku proto, aby ukázal, že je neopatrný. Lesníka střelil proto, aby to vypadalo jako nehoda a varování zároveň. Valenta nechtěl lesníka zabít, jen ho zranit a ukázat mu, že ví, že ví. Ale ta mladá žena, ta by ho mohla potopit.“

Jelínek byl ohromen. „A co teď, pane inspektore?“

„Teď, strážmistře, najdete tu mladou ženu. Bude mít u sebe důkazy proti Valentovi. Hledejte někoho, kdo by mohl mít zájem na zničení brněnského továrníka, a kdo se v Bílovicích náhle objevil. A začněte u železniční zastávky – všichni tito lidé do Bílovic přijíždějí vlakem. A já vám garantuji, že Valenta bude tak vystrašený, že se k podvodům přizná dříve, než se vrátím do Brna.“

Růžek se zvedl. Natáhl si plášť, který na Bílovickém slunci vypadal zbytečně tmavý.

„A já, strážmistře, odjíždím. Můj výlet končí. Měl to být klid, ale jak vidíte, můj klid je rušen vždy, když se lidé snaží zamést pod koberec pravdu. Řešte ten podvod, ne tu nehodu.“

Růžek nasedl na vlak zpět do Brna.

Z Bílovic nad Svitavou, z místa, kde se klid a příroda stýkaly s ambicemi a podvodem, odjížděl Růžek spokojený. Případ byl v dobrých rukou. A on konečně mohl dokončit kapitolu o vůli k životu.

Poslední Zeď Ignáce Trnky

Léto 1905 bylo v Brně horké a dusné. Bylo to horko z červencového slunce a prach z cihel, které padaly pod koly demoličních čet. Město se měnilo, stará hnízda mizela, aby uvolnila místo secesním palácům a regulačnímu plánu schválenému městskou radou. Inspektora Růžka z brněnského policejního prezidia ty demolice iritovaly. Viděl v nich zbytečnou aroganci „pokroku“, který ničil to, co město dělalo Brnem.

Jednoho sychravého rána byl Růžek přivolán do uličky blízko Rybného trhu – dnešního Dominikánského náměstí – kde probíhala největší asanace. V uličce, plné sutin a rozbitých tašek, ležel muž. Byl to Mistr Bedřich Rohlík starší, vážený zednický mistr a majitel Stavební firmy Rohlík a syn, která prováděla demolice v této čtvrti. Rohlík byl známý svým poctivým přístupem, ačkoliv jeho firma profitovala z bourání. Jeho lebka byla rozbita tupým předmětem.

Strážmistr Fiala už na místě zuřil. „Pane inspektore, už ho mám. Je to ten blázen, Trnka! Ten, co měl ten renesanční dům, U Zlatého Klenotu, hned vedle. Před dvěma dny mu ho strhli. Pořád Rohlíkovi vyhrožoval, že jestli se domu dotkne, zaplatí to krví.“ Fiala s hrdostí ukázal Růžkovi na dvě věci: dřevěnou sekeru s čerstvými stopami omítky a malty, která nepochybně patřila na staveniště, a útržek papíru vytažený z kapsy mrtvého Rohlíka. Na něm stálo úzkostlivým písmem: „U Klenotu to skončí krví – I. T.“

Důkazy byly pádné, až příliš pádné. Ignác Trnka, nešťastný, vetchý starý muž, byl brzy nalezen a zatčen. Trnka, ač horkokrevný a plný zášti vůči všem, kteří mu zničili jeho rodinné dědictví, se zhroutil v pláči. K hrozbám se přiznal, ale k vraždě ne. „Já jsem ho nenáviděl, pane inspektore, to je pravda! Ale zabít ho? Jsem jen zlomený muž, ne vrah.“

Růžek stál u stolu, na kterém ležela vražedná sekera. Cítil pachuť nepoctivosti. Motiv pomsty byl sice silný, ale Růžkovi se nezdála chladnokrevnost provedení. Zoufalý muž, který ztratil dům, by svou pomstu nekamufloval. Naopak by chtěl, aby celému Brnu bylo jasné, proč se to stalo. Navíc, dům U Zlatého Klenotu byl stržen téměř kompletně, zbývala jen poslední zeď. Proč čekat? Proč si na vraždu nosit sekeru z vlastního staveniště, která byla navíc pečlivě namočená do maltového prachu z Trnkova domu, aby to vypadalo, že ji tam nechal on? To nevypadalo jako zoufalý, impulzivní čin. To vypadalo jako pečlivá, promyšlená lest.

Inspektor ignoroval Fialovy protesty a zaměřil svou pozornost na pozemky. Asanace nebyla jen o bourání, byla o znovuobchodování a velkých penězích. Rohlík starší, ač poctivý, byl v obchodě neoblomný. Růžek zjistil, že firma Rohlík a syn narychlo dokončuje výkup pozemku hned vedle bývalého Klenotu, kde se chystali postavit obchodní pasáž pro německé majitele. Avšak Rohlík starší se dlouho zdráhal prodat jeden klíčový, malý pozemek, který vlastnil už od mládí, a nechtěl se ho vzdát, ačkoliv to blokovalo celý plán.

Zájem se proto přesunul na Bedřicha Rohlíka mladšího, syna zavražděného mistra a budoucího dědice firmy. Mladý Rohlík, uhlazený, s moderními plány a velkými ambicemi, byl z otcovy „sentimentality“ frustrovaný. Potřeboval se rychle stát jediným pánem stavební firmy, aby mohl pozemek prodat a rychle začít stavět na místě asanace.

Růžek nechal Fialu, aby prověřil pohyby mladého Rohlíka. Rychle vyšlo najevo, že mladý Bedřich měl s otcem v osudnou noc schůzku, kde se snažil otce přesvědčit k prodeji pozemku. Rohlík starší odmítl. A mladý Rohlík, vědom si veřejných výhrůžek Ignáce Trnky a jeho nenávisti, spatřil ideální příležitost.

Vražda byla spáchána tupým předmětem, zřejmě železnou tyčí, a ne sekerou. Mladý Rohlík zastavil otce v uličce, ubil ho, a poté, aby zahladil stopy a svalil vinu na Trnku, vzal starou tesařskou sekeru z otcova vozu, namočil ji do čerstvé malty z Trnkova zbořeného domu a přihodil k ní onen útržek dopisu, který si uschoval. Rohlík ml. věděl, že Trnka, se svou reputací a zoufalstvím, bude dokonalým obětním beránkem.

Inspektor Růžek, s chladnou jistotou, vtrhl do kanceláře mladého Rohlíka v nově pronajaté budově. Rohlík ml. se právě chystal podepsat smlouvu na prodej sporného pozemku. Nešlo o Trnkovu pomstu. Šlo o zisk. O budoucí palác, který měl nahradit Zlatý Klenot.

Růžek nechal Ignáce Trnku ihned propustit. Zoufalý majitel ztratil svůj dům, ale ne čest. Vrah byl Bedřich Rohlík mladší, zatčený přímo v centru moderního Brna, s rukou na smlouvě, kterou pečetil otcovou krví. Růžek si povzdechl – i v době asanace to nebyly jen staré domy, které se hroutily, ale i staré hodnoty. A ten největší zločin vždycky pramenil z chladné chamtivosti, ne z emocí.

Případ ztraceného přehradního plánu

Jaro roku 1911 vonělo hřejivým sluncem a bahnem z řeky Svratky, která se ještě bezstarostně vinula údolím Bystrce. V Brně se mluvilo jen o dvou věcech: o nespokojenosti s německou většinou v městské radě a o Přehradě.

Inspektor Růžek opustil kancelář s tichou radostí. Měl před sebou tři dny volna, což se rovnalo zázraku. Sbalil skromné zavazadlo a s manželkou Marií a dcerkou Alžbětou se vydal k oblíbenému výletnímu hostinci Obora. To nebyl jen obyčejný hostinec; Obora, stojící u malebného, klikatého břehu Svratky, byla v té době pro Brňany útočištěm, místem pro tancovačky, nedělní obědy a první lásky. Dřevěný obklad hostince, provoněný pivem a řízky, sliboval klid, který Růžek po hektických případech potřeboval.

Klid však trval přesně osmnáct hodin a pětatřicet minut.

Bylo krátce po půlnoci, když Růžka vzbudilo netrpělivé bušení na dveře. V chodbě stál bledý a rozrušený číšník, za nímž vykukoval ustaraný majitel Obory, pan Hrubý.

„Pane inspektore, proboha, stalo se neštěstí! Inženýr Fiedler... je mrtvý.“

Růžek okamžitě vstoupil do chladné, ale vkusně zařízené místnosti ve druhém patře. V pokoji, který voněl tabákem a levandulí, ležel na posteli Ing. Otto Fiedler, významný brněnský projektant a horlivý zastánce výstavby té obrovské vodní nádrže, o které se neustále mluvilo. Fiedler byl v Brně známý svou tvrdohlavostí i vizemi. Byl to on, kdo v tisku obhajoval regulační plán a nutnost vyvlastnění pozemků.

Růžek nejprve předpokládal srdeční zástavu. Fiedlerovo tělo bylo klidné, tvář mírně namodralá. Avšak na nočním stolku stál hrnek od nedopitého čaje a vedle něj lahvička s práškem proti bolesti hlavy, kterou Růžek nepoznával.

„Kdy jste ho viděli naposledy?“ zeptal se Růžek, aniž by se dotkl jediného předmětu.

Majitel Hrubý, třesa se, vypověděl, že Fiedler se vrátil pozdě večer ze schůzky v Brně a žádal jen horký čaj a klid. „Zdál se být znavený, ale spokojený. Měl u sebe takovou koženou aktovku s mosaznými zámečky. Nikdy ji nedal z ruky.“

Růžek přesunul pozornost na stůl. Aktovka tam ležela. Byla zavřená, neporušená. Ale jakmile ji inspektor vzal do ruky, okamžitě ucítil, že je lehčí, než by měla být. Na zemi pod stolkem ležel mosazný klíč, zřejmě spadlý.

„To je podivné,“ zamumlal Růžek. „Aktovka je zamčená, ale klíč je venku.“

Opatrně odemkl a otevřel. Uvnitř ležely narychlo srovnané kancelářské potřeby, deník a sendviče. Ale chybělo to nejdůležitější: tlustý svazek papírů, který Fiedler vždy nosil. Chyběl podrobný výkres přehradní hráze a kompletní hydrologická studie. Chyběl Přehradní plán.

„Takže to není jen smrt,“ konstatoval Růžek. „Je to krádež. Ale kdo by zavraždil inženýra jen kvůli papírům, když je to stejně veřejný projekt?“

Růžek si prohlédl pokoj a všiml si, že na zemi vedle postele leží ohmataný lístek. Nebyla to jízdenka z brněnské tramvaje, ty Růžek znal dokonale. Byla to vídeňská tramvajová jízdenka, zmačkaná a lehce potřísněná inkoustem. Zájezdní hostinec, inženýr, vídeňská jízdenka a zmizelé tajné plány. Růžek si uvědomil, že tato vražda nepramení z místních hospodských sporů. Byla to součást mnohem větší hry.

Na vyšetřování měl jen krátký čas, než se zpráva o Fiedlerově smrti rozkřikne a Hotel Obora zaplaví brněnští i vídeňští novináři.

Inspektor Růžek, ve své zmačkané letní uniformě, si promnul unavené oči. Stát v hotelovém pokoji nad mrtvolou v pět ráno, zatímco jeho dcera spala v pokoji vedle, nebylo ideální volno. Přesto detektivní instinkt v něm probudil chladnou, soustředěnou energii, kterou Brňané znali.

„Majore,“ oslovil Růžek přítomného lékaře, „byl to jed. Něco, co nezanechává stopy. Musíme to co nejrychleji zjistit, než se to dozví tisk.“

Lékař pokýval hlavou. „Bude to obtížné, pane inspektore. Vypadá to na něco, co působí na srdeční činnost. Něco rychlého a tichého. Nic, co by se dalo najít v lékárně v Brně. Vypadá to na... specialitu.“

Růžek se vrátil ke stolu. Znovu si prohlédl vídeňskou tramvajovou jízdenku. Byla vystavena jen den předtím. Fiedler přijel do Obory z Brna, ale vrah musel přijet z Vídně. Ale proč by vídeňský vrah, který se snaží o diskrétní otravu, spáchal vraždu v tak rušném zájezdním hostinci, navíc s tak zjevným důkazem v kapse?

Zatímco majitel hostince s obavami organizoval tichou přepravu těla, Růžek se soustředil na Fiedlerovy hosty a schůzky. Zjistil, že Fiedler s nikým nejedl ani nepil v restauraci. Večer se vrátil až kolem desáté hodiny z Brna, kde měl schůzku s neznámým mužem.

První, koho si Růžek předvolal, byl pan Klement Vraný, šéf konkurenční brněnské stavební firmy Vraný & Kratochvíl. Vraný dorazil nevyspalý a rozčilený, ale sotva se dozvěděl o Fiedlerově smrti, jeho tvář se zkřivila v cynickém úsměvu.

„Ten samolibý Němec,“ odfrkl si Vraný. „Jeho plán na zatopení Bystrce je architektonický nesmysl, a navíc by znehodnotil pozemky mého společníka. Samozřejmě, že jsem mu nepřál nic dobrého, pane inspektore! Ale ruka zákona v mém jménu nepůsobí. Přehrada je zbytečná byrokracie, ne důvod k vraždě.“

Růžek Vraného nechal jít. Ačkoliv měl Vraný silný finanční motiv (zatopení pozemků), vrah sebral plány. Vraný by chtěl Fiedlerovy plány zdiskreditovat, ne je ukrást a pokračovat v projektu.

Dále si Růžek pozval majitele Obory, pana Hrubého. Hrubý se chystal na velké rozšíření hostince a přehrada by jeho pozemek zatopila. „Samozřejmě, že jsem chtěl ten plán zastavit!“ chrlil Hrubý. „Hrozil mi bankrot! Ale já jsem měl včera večer plnou hospodu a tři svědky mého alibi – svou ženu, kuchaře a mého tchána. Já jsem si přál, aby se Fiedler udusil papíry, ne aby byl mrtvý v mém hotelu! To mi zničí reputaci v Brně!“ Hrubý se, zdrcený možným zničením svého podniku, zhroutil.

Růžek se vrátil k vídeňské jízdence a k jedinému, co Fiedlerovi chybělo. Plán. Kdo měl prospěch z dokončení Přehrady, ale musel odstranit autora?

Po krátkém telegrafickém dotazu do Vídně přišla od kolegů odpověď, která vnesla do případu nový, ostřejší rozměr. Fiedler v posledních třech letech úzce spolupracoval s mladým, nesmírně talentovaným asistentem, Karlem Schmidtem.

Schmidt byl technický mozek celého projektu Přehrady. Byl to on, kdo strávil tisíce hodin výpočty hydrologické stability, kdo navrhl přesný tvar a umístění hráze, a kdo určil, které pozemky v údolí Svratky musí být vykoupeny. Fiedler byl pouze prezentující tvář projektu.

Růžek se dozvěděl, že se Schmidt s Fiedlerem v poslední době silně nepohodli. Schmidt se cítil nedoceněný – Fiedler trval na tom, že plán bude prezentován Vídni a císařským úřadům výhradně pod jeho jménem, a Schmidtovi slíbil jen skromné uznání v poznámce pod čarou. Konflikt vyvrcholil Fiedlerovým rozhodnutím odjet do Brna a připravit se na finální prezentaci, zatímco Schmidta nechal ve Vídni vyřizovat rutinní korespondenci.

Růžekovi to do sebe začalo zapadat:

Motiv: Schmidt chtěl slávu a tučnou zakázku pro sebe. Potřeboval Fiedlera odstranit a Plán si přivlastnit.

Prostředí: Vrah musel mít přístup ke speciálnímu jedu, což byl ve Vídni, centru byrokracie a vysoké vědy, snazší úkol než v Brně. Otrávený čaj do toho dokonale zapadal.

Důkaz: Vídeňská jízdenka svědčila o tom, že Schmidt tajně cestoval do Brna, spáchal vraždu v hotelu Obora (kde Fiedlera snadno našel) a chtěl se rychle vrátit zpět do Vídně, aby Plán předložil jako svůj.

Inspektor zavolal na nádraží. Na Schmidta bylo vydáno zatykač.

Růžek se vrátil do Brna a spěchal na Hlavní nádraží. Vlak do Vídně měl odjíždět za necelou hodinu.

U pokladny s lístky na první třídu stál mladý, úzkostlivě upravený muž s brýlemi – Karel Schmidt. V ruce svíral novou, objemnou koženou aktovku. Růžek si všiml, že ačkoliv se snažil vypadat klidně, Schmidt neustále nervózně kroutil prstenem.

Růžek k němu přistoupil a tiše se představil. Schmidt ztuhl, ale tvář mu zůstala kamenná.

„Pan inženýr Fiedler včera večer zemřel v hostinci Obora, pane Schmidte. Předpokládalo se, že byl ve Vídni,“ pronesl Růžek klidně.

„To je hrozné,“ řekl Schmidt s přehnaným smutkem. „Co se stalo? Infarkt?“

„Podle lékařů to bylo srdeční selhání. Ale podle mých zjištění se jednalo o otravu,“ odpověděl Růžek. Poté si všiml drobného detailu: roh Schmidtovy aktovky byl lehce odřený a nesl jemné stopy modré barvy, stejné, jakou byly natřeny rámy Fiedlerových dveří v Oboře. Fiedlerova aktovka musela být Schmidtovou zaměněna.

„Vidím, že plán Přehrady máte u sebe, pane Schmidte. Musel to být spěch, když jste si vyměnil aktovku s panem Fiedlerem. A nechal jste mu ten starý vídeňský lístek jako suvenýr.“

Schmidtova maska praskla. „Je to můj plán! Moje práce! On by si přivlastnil roky mého úsilí! Fiedler byl pouhý byrokrat, který uměl mluvit před komisy. Já jsem tvůrce! Zasloužím si uznání!“ Schmidt se začal hystericky smát.

Růžek pokynul dvěma postranním strážníkům.

Schmidt se nebránil. Ve vlaku měl v úmyslu poslat Plán císařským úřadům a sebe prohlásit za nového hlavního inženýra, který převzal práci po náhlé tragédii svého mentora. Vrahem nebyl ani rozzuřený majitel, ani konkurent. Byl jím ambiciózní asistent, který nemohl snést, že by jeho jméno mělo být pouze poznámkou pod čarou v největším projektu v novodobé historii Brna.

Inspektor Růžek se vrátil do Obory. Marie, jeho žena, ho s pochopením objala.

„Ten inženýr,“ řekla Marie, „celý život pracoval na tom, aby zatopil tento břeh, a nakonec ho to stálo život.“

Růžek se díval na klidnou Svratku. Plán Přehrady byl zachráněn, a i když byl Schmidt potrestán, projekt pokračoval. Hotel Obora bude za pár let pod vodou. Majetky místních budou vyvlastněny a Brno získá svou vysněnou rekreační plochu.

Růžek věděl, že zisk a pýcha jsou silnější než cihly starých domů i lidský život. Jako detektiv mohl odhalit vraha, ale nemohl zastavit pokrok. Sedl si na břeh a vnímal klidné plynutí řeky, vědom si, že za několik let se zde bude rozprostírat obrovská vodní plocha, tiché svědectví o jednom ambiciózním plánu, jednom chamtivém činu a jednom vídeňském asistentovi, jehož jméno se nakonec v architektonických kruzích objevilo, i když úplně jinak, než si představoval.

Edisonova jiskra

Bylo 14. září 1906. Podzimní mlha už se začala válet nad brněnským Franzensringem, ale uvnitř Německého městského divadla – chlouby c. k. Brna a prvního plně elektrifikovaného divadla na kontinentu – sálala dychtivá, dusivá atmosféra. Ten večer se konalo slavnostní představení Wagnerovy opery Tannhäuser.

Inspektor Viktor Růžek by dal přednost dobrému doutníku a tichému čtení Schopenhauera, ale namísto toho stál v zákulisí mezi kulisami Venušina chrámu. Vzduch tam byl těžký, prosycený pachem divadelního líčidla, spáleného vosku a zvláštní, kovovou vůní, která doprovázela elektrické osvětlení. Zařízení, které v roce 1882 představovalo Edisonův zázrak a bylo napájeno z vlastní elektrárny na Cejlu, už stárlo. Staré kabely praskaly, generátory hučely jako rozzuřené vosy a v zákulisí bylo plno provizorních, rozvodů a prodlužovacích kabelů.

Tragédie se odehrála před hodinou, během velkolepé scény v podzemí Venušina chrámu. Hlavní postava, Walther von der Vogelweide, ztělesněný vídeňským tenoristou Otto Leitnerem, právě sestupoval po kovovém schodišti do propadla, aby zapěl poslední árii. V moment, kdy na kulisy zazářila nová, silná Edisonova žárovka z provizorní instalace, se Leitner dramaticky, s rukou na zábradlí, zhroutil.

Diváci tleskali ve stoje. Byli přesvědčeni, že viděli vrcholný herecký výkon, dokonalé vystižení agónie. Opona padla za nadšeného potlesku. Teprve v zákulisí, když se Leitner nehýbal a jeho rty zmodraly, se zjistilo, že to nebylo herecké umění, ale smrt.

Přivolaný lékař, doktor Kopecký, se sklonil nad tělem na provizorním stole a otřel si pot. „Srdeční zástava, pane inspektore. Ale podivná. Nejspíš mrtvice v důsledku velké námahy při zpěvu. Je to běžné u tenoristů.“

Růžek však cítil ten kovový pach, který se v divadle neměl vyskytovat. Nechal si přinést lampu a prohlédl tělo. „Doktore, podívejte se. Tyto popáleniny. Jsou malé, bodové, ale ostré. Nejsou od plamene. A kůže na levé ruce je spálená. A tohle...“ Růžek ukázal na Leitnerův prst, na kterém se černal stříbrný pečetní prsten. Kolem prstenu byla kůže zčernalá.

„Úraz elektrickým proudem,“ řekl Růžek chladně. „Silný šok. Někdo přivedl proud do kovového zábradlí u propadla. Prsten, ten stříbrný prsten, posloužil jako ideální vodič.“

Kopecký se opřel o stůl, jeho tvář zbledla. „To je… skandál. To je vražda, pane Růžek. Úmyslná.“

Růžek přikývl. „A odehrála se v Německém městském divadle, symbolu německého pokroku. To bude v tomto národnostně rozděleném městě ožehavé. Zavolejte dozorce Fialu. Než sem dorazí pražský tisk, musíme vědět, kde se ten proud vzal a kdo ho tam poslal.“

Pátrání Růžka a Fialy začalo v zákulisí, v labyrintu provizorních kabelů, kulis a šatníků. Divadlo bylo v roce 1900 v neustálém technickém provizoriu.

Dozorce Fiala, spíše než génius, byl muž pracovitý, a hned našel první stopu. „Pane inspektore, tady! Kabel, který vedl k té nové osvětlovací instalaci v propadlu, je poškozený. Byl stržen. Vedl z pomocného rozvaděče, který napájí reflektory z balkonu.“

Růžek na kabel dlouho hleděl. Vrah musel vědět přesně, který kabel vede k zábradlí a kdy ho aktivovat.

První, koho Růžek vyslechl, byl Pan Kadeřábek, divadelní elektrikář. Byl to muž v letech, se zčernalými prsty a očima unavenýma z nekonečného drátování.

„To není možné, pane inspektore! Na scéně bylo jen nízké napětí pro žárovky, zhruba 110 voltů. Kdyby se stalo cokoli, maximálně by jen zhasly. V propadlu navíc nebyla ta nová instalace zapojena do sítě. A i kdyby ano, 110 voltů nezabije! Jsem na to expert, já to tu držím už od doby, co to sem Edison poslal a ránu od drátu už jsem dostal nespočetněkrát!“ Kadeřábek se rozčílil.

Růžek však zjistil, že Kadeřábek byl nedávno veřejně kritizován v německých novinách jistým hudebním kritikem za neodbornou a nebezpečnou instalaci reflektorů, která prý ohrožuje herce. A Leitner, tenorista, si prý na reflektory také stěžoval.

„Pane Kadeřábku,“ zeptal se Růžek, „nechtěl jste náhodou umlčet kritika Vaší práce? Nechtěl jste ukázat, že je to nebezpečná hračka, kterou ovládáte jen Vy ?“

Kadeřábek pokroutil hlavou. „Ne, pane inspektore. Jsem starý profesionál. Jen mi vadí ty mladé pušky s novými nápady. Já bych si to vyřídil ručně. Vražda... to pro mě není řešení.“

Růžek ho nechal jít, ale věděl, že má motiv – zneuctění jeho jména a práce.

Další na řadě byl Richard von Stern, ředitel divadla. Jeho kancelář byla opulentní, plná císařských portrétů a prachu. Ředitel byl bledý, ale spíše než vražda ho děsil skandál.

„Pane Růžku, musíte to ututlat! Leitner byl vídeňská hvězda! Pokud se zjistí, že ho zabil proud v Německém městském divadle— v symbolu německého pokroku— naši čeští rivalové nás sežerou zaživa! Zničí to celou česko-německou rovnováhu v Brně! Hrozí mi krach!“

Růžek si ředitelovy obavy vyslechl. Ředitel měl motiv, ale ne k vraždě Leitnera. Ředitel se spíše bál, že se odhalí, jak nebezpečný je stav starého Edisonova zařízení a že se zjistí jak se šetří na údržbě. Ředitel se potřeboval Leitnera zbavit, ale až po představení.

Dozorce Fiala přinesl žhavé drby. „Pane inspektore, Leitner měl poměr se sopranistkou, Helenou Löfflerovou. Dříve. Ale před čtrnácti dny ji před celým souborem ponížil, když se jí vysmál za její příliš silný moravský přízvuk při zpěvu Venuše. Měli se sejít po představení.“

Růžek navštívil Löfflerovou v její šatně. Byla to krásná, ale chladná žena. Seděla, v očích prázdnotu.

„Měla jsem Leitnera ráda,“ řekla Löfflerová s chladnou upřímností. „Ale už jen jako přítele. Po té urážce… už ne. Měla jsem motiv, pane Růžku. Přiznávám. Přála jsem si, aby spadl z jeviště! Ale proč elektrický proud? A proč teď, když už jsem měla v Brně zajištěnou další roli? Vraždou bych zničila i sebe. Můj domov je hudba, ne pomsta.“

Růžek se vrátil do sálu. Bylo to zjevné. Vrahem nebyl nikdo s velkým motivem slávy, peněz, ani národní pomsty. Vrahem byl někdo, kdo měl motiv osobní, tichý, ukrytý v technice. Někdo, kdo znal přesně ten okamžik, kdy se zkříží hudba a proud.

Růžek si znovu prohlédl místo neštěstí. Popáleniny na Leitnerově ruce. Stříbrný prsten. Kovové zábradlí. Růžek si v tu chvíli vzpomněl na detail, který mu nešel do hlavy – Kadeřábek tvrdil, že napětí pro osvětlení je 110 voltů, což nezabije.

Růžek zamířil ke komoře, kde se uskladňovaly reflektory a kde pracoval mladý Anton Weber. Weber, sotva dvacetiletý, měl ruce sice od sazí, ale pohled plný nezdravého lesku. Opravoval složitou soustavu barevných filtrů, které v divadle představovaly největší technickou novinku.

„Pane Webere,“ pronesl Růžek, „máte volno. Promluvíme si. Tady v klidu. Prosím, posaďte se.“

Weber neochotně usedl na bednu plnou skleněných čoček.

„Hovořil jsem s panem Kadeřábkem,“ začal Růžek. „Tvrdí, že 110 voltů nemůže zabít. A má pravdu. Kopecký také potvrdil, že to nebylo klasické usmrcení vysokým napětím. Bylo to jiné. Rychlé a definitivní. Vy jste měl na starost ten provizorní rozvod na jevišti, který napájel ten Váš nový reflektor, viďte? Ten, který měl Leitnerovi promítnout na obličej ten efekt čistoty.“

Weber přikývl, jeho prsty pevně svíraly hranu bedny. „Byl to můj nápad. Měl to být první vizuální podpis Brna ve světě opery. Ten starý Kadeřábek by na to nikdy nepřišel.“

Růžek se usmál, ale v očích mu hrál chlad. „A v tom je ten problém, pane Webere. To slovo: podpis. Kadeřábek prý prohlásil, že Váš nápad je jen hřích mládí a připsal si ho. A Vám řekl, že jste pouhý učeň. Ukradl Vám slávu, že? Slávu prvního Brněnského technického génia, který navrhl světelný efekt hodný Edisonova divadla.“

„Ukradl mi pravdu!“ vyprskl Weber, aniž by si uvědomil, jak se prozrazuje. „Kadeřábek neví nic o moderním zapojení! Pouze oprašuje ty staré Edisonovy stroje! Za to světlo jsem si zasloužil uznání!“

„Uznání za světlo,“ zopakoval Růžek tiše a vytáhl z kapsy Fialův nákres nešťastné scény. „Podívejte se. Leitner se dotkne zábradlí, dostane šok a umírá. Popáleniny na prstě s prstenem. Fiala zjistil, že kabel z Vašeho reflektoru byl provizorně stažen a dotýkal se kovového rámu. Ale to stále nevysvětluje, jak se tam dostalo smrtící napětí, pane Webere. To je otázka pro experta, který se cítí být okraden. Pro Vás.“

Růžek se sklonil blíž. „Kadeřábek mi řekl, že generátor má problémy s uzemněním a že starý systém je nestabilní. Věděl jste o tom, pane Webere. Věděl jste, že pokud v kritický moment prudce přetížíte obvod, elektřina si najde cestu. A jaká je cesta nejmenšího odporu, pane Webere? Kovové zábradlí propadla a krev. Tělo pana Leitnera byl ten chybějící zemnící bod.“

Weber zbledl. Poprvé neviděl před sebou byrokrata, ale chladnou logiku.

Růžek pokračoval s tichou, neúprosnou dedukcí. „Vy jste nechtěl jen, aby Leitner zemřel. Vy jste chtěl, aby celá ta okázalá scéna selhala a aby to vypadalo, že selhal i starý systém pana Kadeřábka. Proto jste aktivoval reflektor s vysokou proudovou zátěží v tu chvíli, kdy Leitner sestupoval. Věděl jste, že přetížením vyvoláte jev, kterému my říkáme dotykové napětí. Věděl jste, že ten stříbrný prsten na jeho ruce to celé zesílí. A věděl jste, že zmatení všech se bude soustředit na neopatrnost staré techniky, ne na Vaši chytrost.“

Růžek odsunul nákres. „Mluvte, pane Webere. Byla to dokonalá technická vražda. Řekněte mi, že jsem se spletl jen v jednom detailu, ale ne v motivu. Měl to být váš manifest: ukázat, že světlo Brna je v rukou těch, co znají jeho stíny.“

Anton Weber se chvíli topil ve svém tichu, v křeči mezi pýchou a hrůzou. Jeho brýle se zamlžily. Bojoval sám se sebou: přiznat se a získat uznání za génia zločinu, nebo mlčet a nést dál břímě poníženého učně.

Nakonec se Weber zlomil, ne kvůli výčitkám, ale kvůli touze po potvrzení jeho technické převahy.

„Ano! Měl jsem pravdu!“ vyhrkl Weber, divoce máchaje rukama. „Ten Vídeňák Leitner urazil Kadeřábka a urazil mě, když si stěžoval na můj efekt. Ale hlavně! Kadeřábek se opovažoval říct, že můj nápad je nebezpečný! Chtěl jsem ukázat, že je nebezpečný jen pro ty, kteří mu nerozumí! Chtěl jsem to světlo ovládat a ukázat, že když už Edison rozsvítil svět, já ukážu, že světlo může i zabíjet! Bylo to přesně to dotykové napětí, pane inspektore! A Leitnerův prsten to jen urychlil! Žádný Kadeřábek, žádný ředitel! Já jsem ten, kdo to umí s dráty! A já jsem to udělal, aby si konečně uvědomili, že v Brně teď velí pokrok, a ten poslouchá jen mě!“

Weberova slova naplnila celou komoru reflektorů. Byl pyšný na to, jakým způsobem vraždu provedl, a Růžek s hořkostí sledoval, jak pýcha zhatila talentovaného technika.

Růžek bez jediného slova pokynul Fialovi, který již sáhl po poutech.

Růžek si v tichém sále odvedl Webera. Znovu se podíval na stříbrný prsten – kus kovu, který se stal vodičem osudu.

Zločin byl vyřešen, ale Růžekovi zůstala pachuť v ústech.

Večer, když už bylo divadlo prázdné a tiché, inspektor Růžek se vrátil na jeviště. Stál uprostřed scény Venušina chrámu a sledoval mihotání elektrických žárovek, které ještě nebyly zhasnuty.

„Fialo,“ řekl Růžek, jeho hlas zněl v prázdném sále hlasitě. „Kadeřábek byl starý profesionál. Věděl, že 110 voltů nezabije. Ředitel se bál národnostního skandálu. Milenka byla jen zhrzená. Ale Weber, ten technický učeň, si myslel, že ovládá sám osud, protože ovládal tu elektřinu. Myslel si, že má v rukou tu jiskru, co rozsvítila Brno. A to je ta nejhorší arogance, Fialo. Myslet si, že technika z nás dělá Bohy.“

Dozorce Fiala, který nerozuměl technice, jen mlčky přikývl.

Růžek se naposledy podíval na Edisonovy staré žárovky. Stály tam jako symbol slávy a pokroku Brna.

Poté Růžek pronesl svou hořce ironickou poznámku, adresovanou prázdnému sálu a stínům: „Brno se pyšní, že má světlo, které nezhasíná. Ale čím víc světla, tím delší stíny — i na duších těch, co ho ovládají. A v tomto elektrickém Brně se už zřejmě nebudeme bát vražd s dýkou, Fialo. Budeme se bát těch, kteří umí spojit správné dráty ve správný čas. Protože ti už nekradou peněženky, ti kradou slávu.“

Růžek si narovnal kabát a opustil tiché, elektrické divadlo. Venku už se na Franzensringu rozsvěcovalo pouliční plynové osvětlení – pomalé, tiché a bezpečné, avšak definitivně překonané dobou.

Zneuctěné vyznamenání

Byl chladný podzimní den roku 1902. Vítr hnal vlhkou mlhu od Svratky, kde se mísila s kouřem z komínů brněnských továren. Inspektor Viktor Růžek, povolaný z policejního ředitelství, vystoupil z drožky před majestátní budovou C. k. Prvního německého gymnázia na Kolišti 1. Znal to místo. Znal ten pach starého dřeva, inkoustu a nažloutlého pergamenu, kde kdysi lopotně překládal Homéra a kde získal základy, jež ho později poslaly studovat práva do Vídně.

Případ, kvůli kterému byl přivolán, nebyla vražda, ale čin, který ředitel Dr. Horst Pleyer vnímal jako rovnocenný zhanobení císařského majestátu.

„Je to urážka, Růžku! Osobní urážka celé naší tradice!“ sípal Dr. Pleyer, menší muž s knírkem pečlivě zastřiženým ve stylu Františka Josefa. Stáli v prázdné slavnostní aule, kde visely portréty Habsburků a otců zakladatelů školy.

Před nimi stála rozbitá vitrína. Z ní zmizel zlatý řetěz s medailí – vyznamenání pro Primus omnium, studenta, který absolvoval gymnázium s nejlepším prospěchem. Medaile s rytinou císařského orla měla nejen značnou finanční hodnotu, ale především obrovský symbolický význam.

„Zlato se dá nahradit, Pleyere,“ odvětil Růžek s pohledem upřeným na prázdný prostor ve vitríně. „Co nelze nahradit, je hanba, kterou pociťujete, viďte?“

„Hanba? Ne! Hněv! Ten zloděj se musel vplížit dovnitř a nechat nám… tohle.“

Ředitel vytáhl z vitríny hrubě popsaný list papíru. Byl to hanopis. Text, psaný vulgární němčinou, nazýval ředitele a profesory „zastaralými rakouskými parukáři, kteří nedokáží držet krok s technikou, zatímco za rohem stojí Edisonův zázrak!“ List končil výzvou k modernizaci, jinak „pomocí drátů světla zhasnou i vaše staré rakouské hvězdy.“

Růžek si text přečetl a sarkasticky se usmál. „Zase ten technický pokrok. Nejprve divadlo, teď gymnázium. Zdá se, že se brněnská realita snaží dohnat reálku,“ poznamenal s odkazem na konkurenční, technicky zaměřenou školu.

Pleyer se rozhořčil. „Tím to nekončí, Růžku! Tohle je dílo českého nacionalismu a bolševické závisti! Řetěz měl získat Franz Schiller, syn našeho největšího textilního továrníka. Byl bezchybný. Ale druhý v pořadí, chudý, ale talentovaný, Jan Vávra – ten má motiv. Byl to on, kdo neustále protestoval proti latinským překladům a chtěl více češtiny a fyziky! Vávra je horký kandidát.“

Růžek si nechal přinést Vávrovy spisy, ale jeho myšlenky se upínaly jinam. Přešel k rohu auly, kde stály busty Vergilia a Cicera.

„Pamatujete, Pleyere, profesora Horáka?“ zeptal se Růžek, aniž by se na ředitele podíval. „Náš latinistik. Vždy říkal, že základem práva je důkladná analýza textu a správné užití jazyka. A to je přesně to, co mi na tom hanopisu nesedí.“

Dozorce Fiala mezitím provedl rutinní výslech personálu, aniž by cokoli zjistil. Růžek se vydal do horních pater, do studijních kabinetů, kde učil jeho starý známý – profesor Řeckých a Latinských studií, Johann Horák.

„Viktore, ty zloděje chytíš,“ řekl Horák unaveně. Měl znavené oči a zrezivělé, ale stále ostré analytické myšlení. „Ale pravá hanba není krádež. Hanba je, že naše gymnázium produkuje absolventy, kteří nechápou hodnotu symbolů.“

Růžek mu ukázal hanopis. „To je ten text. Nějaký nadšenec pro techniku s nenávistí k parukářům a latině. Pleyer ukazuje na Vávru. Chudý, talentovaný Čech, který se snaží v německém světě prosadit. Motivem by byla závist a nacionalismus.“

Horák pokýval hlavou. „Jan Vávra je tichý, hrdý, ale intelektuálně čestný. Nikdy by nepadl tak hluboko, aby hanobil latinu takovým vulgárním způsobem. Ale je to Čech, má špatný přízvuk a je v křížku se Schillerem. Je snadným terčem.“

Růžek se pak setkal s profesorem deskriptivní geometrie. Mladý, ambiciózní Heinrich Schneider, který se snažil prosadit na škole moderní výuku a otevřeně kritizoval přílišný důraz na klasiku. Růžek ho vyslechl v jeho malém kabinetu, plném rýsovacích prken a olověných tužek.

Schneider byl nervózní a bledý. „Ano, pane inspektore, souhlasím s tou kritikou na staré metody! Ale krádež? To je hloupost. Řetěz je z čistého zlata, Pleyer ho koupil v Ženevě. Potřebuji peníze, to nepopírám – mám dluhy z karet – ale nejsem zloděj. Kdybych kradl, kradl bych bez hanopisu. To je melodrama, to není geometrie.“

Růžek si všiml jemné rýhy na Schneiderově prstě. Olovo. Nejspíš z tužky. Dluhy, nervozita, ale ne ten správný motiv.

Růžek se vrátil do auly. Vzpomněl si na dobu, kdy zde v potu tváře psal zkoušku u Horáka. Pomyšlení, že by někdo tento posvátný prostor zneuctil jen kvůli penězům, bylo odporné. Ale nebylo to jen o penězích. Bylo to o symbolu.

Vrátil se k vitríně. Fiala si mezitím prohlížel rozbité sklo. „Pane inspektore, zámek nebyl vypáčen hrubou silou. Zloděj použil klíč. Musel si ho opatřit dříve. V noci se do školy nedostane nikdo. Navíc, na zemi…“

Fiala ukázal do rohu, kde Růžek poprvé viděl hanopis. „…zbytky vosku, pane. Vypadá jako od pečetě. A toto… drobné kovové piliny, asi bronzové nebo mosazné.“

Růžek si dřepnul, popadl do prstů piliny a přičichl k nim. Vůně byla slabá, ale známá. Kyselina. A piliny nebyly z vitríny.

Růžek složil dvě a dvě dohromady. Klíč, vosk, kovové piliny a kyselina.

„Fialo, krádež řetězu byla jen zástěrka. Zámek nebyl vypáčen, klíč byl padělán. Kdo si padělá klíč? Někdo, kdo zná deskriptivní geometrii, kdo umí přesně modelovat formu, a kdo potřebuje formu z vosku. Vosk je ideální pro vytvoření licí formy pro klíč z mosazi nebo olova.“

Růžek se podíval na hanopis. „Tenhle text je úmyslně napsán hloupě. Proč by se génius techniky (jak se pachatel sám nazývá) vyjadřoval tak vulgárně? Ta narážka na Edisonův zázrak je příliš křiklavá, příliš zřejmá. Chtěl nás poslat po stopě závistivého technika nebo nacionalisty (Vávry).“

Růžek se vrátil k listině nejlepších studentů. Franz Schiller byl na prvním místě. Bezchybný. Geniální.

„Pleyer mi řekl, že Schiller byl bezchybný. Ale víte, Fialo, ti nejgeniálnější často klamou nejlépe. Schiller je továrníkův syn, má přístup k chemikáliím, k kovům a má znalosti geometrie od Schneidra. Včera tu byl, aby se podepsal k maturitě. A viděl jsem ho…“

Růžek si vzpomněl na detail, který mu utkvěl v paměti z dřívější návštěvy, když byl ještě student. Chodba vedoucí do laboratoří měla rozbité dlaždice.

„Jeho boty! Měl na nich šedivý prach, který je jen v laboratoři starých chemikálií. Kradl to dnes ráno, pod rouškou přípravy na maturitní zkoušky.“

Růžek si nechal přinést Schillerovy spisy. Vávra a Schneider měli motiv závisti nebo finanční nouze. Ale Schiller? Motiv pro nejlepšího studenta by mohl být pouze jediný: strach z odhalení, že není nejlepší.

Růžek se ponořil do Schillerových zkouškových prací. Diktáty z němčiny a francouzštiny – brilantní. Matematika a fyzika – dokonalá. Ale pak Růžek otevřel Horákovy spisy: Latina a Řečtina. Překlady byly na pohled bezchybné, přesné.

„Fialo, zavolejte mi okamžitě profesora Horáka.“

Když Horák dorazil, Růžek mu ukázal Schillerovy překlady. „Pane profesore, pamatujete si na mé utrpení s latinou? Já jsem na tom gymnáziu málem kvůli ní ztroskotal. Ale Růžek se nevzdal. Génius neopisuje, ale ani se nevzdává. Kdyby byl Schiller skutečně tak geniální, musela by tam být alespoň jedna vlastní, brilantní chyba! Všechno je příliš dokonalé.“

Horák si nasadil brýle a pečlivě si pročetl několik pasáží. Zastavil se u Ciceronova De officiis.

„Pane na nebi, Viktore… máš pravdu,“ zašeptal Horák. „Tento překlad… je dokonalá shoda s novým, ale ještě nezveřejněným překladem profesora Möllera z Berlína. Získat ho nemohl nikdo. Pouze... ten, kdo si ho předem z Vídně objednal a nechal si jej zaslat. Schiller to padělal. Dokonale zfalšoval své nejdůležitější zkoušky, ty klasické, které mu otevíraly dveře do Vídně na práva!“

Schiller nebyl génius. Byl to podvodník. Využil toho, že profesor Horák už špatně vidí a spoléhá na úřednické ověření.

Krádež řetězu byla pojistka. Schiller věděl, že se jeho podvod musí brzy provalit. Rozhodl se, že zneuctí vyznamenání a své studium dříve, než by se ukázalo, že mu vyznamenání nepatří. Hanopis svalil vinu na Vávru a odvedl pozornost na technické spory.

Růžek našel Schillera v chemické laboratoři, jak si balí knihy, připraven odjet domů.

„Vážený pane Schillere,“ oslovil ho Růžek, jeho hlas zněl tvrdě a zklamaně. „Je mi ctí vás zatknout. Ne za krádež, ale za zneužití důvěry a zneuctění tradice. Ten řetěz s medailí mi ukažte.“

Schiller se snažil zachovat chladnou masku, ale pak se jeho oči na zlomek sekundy stočily k malému, starému laboratornímu kabinetu.

Růžek tam zamířil, strhl visací zámek a otevřel ho. Uprostřed skleněných kádinek a zkumavek, obalený v mastném papíře, ležel zlatý řetěz s medailí Primus omnium.

„Zbytečný čin, Schillere,“ řekl Růžek. „Vosková forma, olověná tužka, kousek kyseliny z chemického kabinetu. Dokonale jste padělal klíč. Ale nepadělal jste svou pýchu. Ukradl jste řetěz, protože jste věděl, že ho nemáte nárok nosit. Padělal jste zkoušku u profesora Horáka, muže, kterého znám padesát let, a kterého jste obelstil svou nakoupenou genialitou.“

Schillerova arogantní fasáda se zhroutila. „Chtěl jsem jen, aby mi patřilo to, co mi slibovali! Otec potřeboval, abych byl Primus! Technika je budoucnost! Kdo dnes potřebuje tu zatracenou latinu a řečtinu, pane inspektore?“

Růžek zavřel kabinet. „Já, Schillere. Já jsem ji potřeboval, abych viděl, že jste padělek. Studoval jsem ji ve stejné lavici jako vy, a proto vím, že pravá genialita nikdy nepotřebuje krást. A už vůbec ne krást symboly, aby zakryla vlastní selhání.“

Případ krádeže byl uzavřen. Český student Jan Vávra byl očištěn. Ale skandál s padělanými zkouškami elitního studenta gymnáziem otřásl.

Večer se Růžek setkal s profesorem Horákem v jeho kabinetu. Nad šálkem hořkého čaje (a Růžkovým doutníkem) oba seděli a rozmlouvali.

„Německé gymnázium je pryč, Viktore,“ povzdechl si Horák. „Duch je pryč. Nahradí nás reálky a technika. Pleyer se bojí o národnost, ale měl se bát o charakter. Ti, které posíláme do Vídně studovat, jsou jen padělky.“

Růžek vstal a podíval se z okna na noční Brno. Pouliční plynové osvětlení bojovalo s elektrickými obloukovkami v dálce.

„Nová generace chce jen rychlé světlo, bez utrpení, které my známe z hodin řečtiny, Herr Professor. Schiller chtěl jen to uznání, bez poctivé práce. Padělal sám sebe.“

Růžek si povzdechl a pronesl svou hořkou poznámku, adresovanou stínům v historické budově, kterou kdysi sám opustil s vidinou kariéry.

„Brno se pyšní, že má světlo, které nezhasíná. Ale čím víc světla, tím delší stíny — i na duších těch, co ho ovládají. A nejhorší zločiny se páchají kvůli pýše, nikoli kvůli penězům. Zítra se vrátím ke svým malým, lidovým případům, kde je alespoň krev a opravdový motiv. Tady se jen zhmotnila lež, kterou toto gymnázium léta skrývalo.“

Růžek opustil budovu s vědomím, že vyřešil zločin, který byl pro něj osobní a který mu připomněl jeho vlastní studentské potíže v době, kdy se gymnázium snažilo vyrovnat s novým technickým věkem.Začněte psát obsah kapitoly...

Malá prasklina na velkých schodech

I. Pád Sloupu a Zraněná Pýcha

Bylo časné ráno 12. října 1908. Podzimní mlha ulpívala na secesních fasádách Schodové ulice v Brně – nového, ambiciózního architektonického projektu, který měl být chloubou čtvrti Černá Pole. Jen dva roky po dokončení ulice, která vedla jako monumentální schodiště k vilám od Lužánek, se ozvalo hřmotné praskání.

Vstupní portikus na sloupech, architektonický akcent navržený samotným stavitelem Františkem Aloisem Dvořákem, se částečně zřítil. Jeden z ozdobných korintských sloupů se rozpadl u paty a jeho těžká hlavice se zřítila na dlažbu. Nehoda si vyžádala zranění – úlomky kamene zasáhly ruku paní Lehnerové, choti zámožného obchodníka, která právě vystupovala z domu číslo 3.

Inspektor Viktor Růžek dorazil na místo a musel se prodírat zástupy zvědavců a rozhořčených nájemníků, kteří si platili za kvalitu a trvanlivost.

„Tohle je ostuda, pane Růžek! Čistá hanba!“ Růžka uvítal sám stavitel, František Alois Dvořák. Dvořák, známý svým temperamentem a sebedůvěrou, stál nad sutinami v křeči hněvu. Jeho perfektně střižený oblek byl poprášen prachem.

„Říkám Vám, inspektore, to je sabotáž! Architektonický zázrak postavený pro věčnost se nezřítí. To je dílo černého svědomí někoho, kdo mi závidí můj úspěch, mou slávu! Je to práce konkurence, pana Kranicha! Vím to! Chtěl pošpinit mé jméno v Brně!“ Dvořák ukazoval na zbytek sloupu, z jehož nitra vykukovala hrubá, nestabilní směs.

Růžek, který se v poslední době stále častěji setkával s případy, kde technika a morálka šly proti sobě (jako u elektrického divadla), se soustředil na zraněnou pýchu stavitele. Dvořák byl stavitel, jehož projekty Růžek znal od jeho studentských let. Věděl, že Dvořák je především umělec a vizionář.

„Pane Dvořáku,“ pronesl Růžek klidně. „Váš vztek je zjevný, ale nechte si emoce na spor s Kranichem. Já se zajímám o cement. Vy jste navrhl fasádu, ale nemíchal jste maltu. Kdo dodal materiál a kdo skutečně ten sloup zhotovil?“

Růžek věděl, že Dvořák by nikdy neohrozil svou pověst úmyslným šizením. Nicméně, Růžek tušil, že Dvořák, ve své aroganci, mohl být příliš laxní v dohledu. Pád sloupu pro něj nebyl zločin, ale selhání dohledu.

První, kam se Růžek vydal, byly kanceláře hlavního dodavatele betonových a kamenných prvků, firmy Kollár & Syn.

Růžek a dozorce Fiala navštívili kanceláře Kollár & Syn v rušné průmyslové zóně. Pan Kollár starší, vážený muž s dlouhou bílou bradkou, byl otřesen.

„Je to strašné, pane inspektore! Naše jméno je v Brně synonymem pro kvalitu a poctivost! My jsme si nemohli dovolit dodávat nekvalitní materiál. Uvědomte si, že tato budova na Schodové je vizitkou pro všechny další zakázky v Černých Polích! Dodali jsme nejlepší portlandský cement a nejlepší vápno z vápencových lomů – dodací listy mám u sebe. Vše bylo schváleno Dvořákovým stavebním dozorem! Provedli jsme i testy pevnosti!**"

Růžek si dodací listy pečlivě prohlédl. Kollár si zakládal na své pověsti a byl finančně zainteresován na tom, aby projekt vypadal perfektně po desetiletí. Stejný kvalitní materiál dodával i dalším prominentním stavbám ve městě.

„A co vaši subdodavatelé, pane Kolláre? Dvořák navrhl ornament, vy jste dodal materiál. Kdo míchal maltu a prováděl finální tesařské a sochařské práce na té hlavici a sloupu?“

Kollár se zamračil. „Většinu prací prováděli naši mistři kameníci. Ale zhruba před rokem, když se dokončovala ta vstupní dekorace – ten sloup, o který se to opírá – náš hlavní mistr, pan Šebesta, si zlomil ruku. Abychom nezdržovali termín, najali jsme malou, levnou místní firmu, Tesařství Zámečník, která se specializuje na menší opravy a betonáž základů. Měli pouze dokončit ty podpůrné sloupy u vchodu. Důvěřovali jsme jim, že použijí náš kvalitní materiál! Nikdy jsme s nimi neměli problémy. Jejich díl práce tvoří zhruba jen pět procent celého kamenného pláště budovy. A na to jsme nevyslali plnohodnotný dozor.“

Růžek si zapsal jméno. To byl ten chybějící článek. Mezi ambiciózním vizionářem Dvořákem a poctivým dodavatelem Kollárem se skrývala malá mezera, kde se zrodil hřích.

Růžek s Fialou se vydali do skromné kanceláře firmy Tesařství Zámečník, která se nacházela u tehdejšího Židovského hřbitova.

Pan Alois Zámečník byl menší, zavalitý muž s tlustými, mastnými prsty. Jeho kancelář voněla pilinami a pivem. Zámečník se tvářil, že o nehodě nic neví, ale jeho neklidné oči prozrazovaly víc.

„Zřícení sloupu na Schodové? Musel to být vítr, pane inspektore. V té výšce se nedá s přírodou bojovat. My jsme tam jen zametali a uklízeli po těch velkých firmách. My jsme dělali jen základní betonáž, která drží vše pod zemí. Ta horní, dekorativní část… to je práce těch drahých vídeňských mistrů!“ lhal Zámečník.

Růžek nechal Fialu, aby ho posadil ke stolu. Vytáhl úlomek ze zříceného sloupu. Nebyl to čistý kámen, ale tvrdá, hrubá malta.

„Tento úlomek, pane Zámečníku, pochází z toho zříceného sloupu. Pan Kollár mi potvrdil, že jste to byl vy, kdo míchal finální betonáž těch sloupů, protože se jim zranil mistr Šebesta. Kollár vám dodal nejlepší portlandský cement a vápno. Jenže to, co vidím zde, je příliš porézní a příliš žluté. Vápno je tu smícháno s hrubým pískem – a to ve velkém poměru. Vápencový cement má být bílý a pevný jako skála, ne jako sušené bahno.“

Růžek věděl, že vápno je drahé, ale písek je zadarmo. Tím, že Zámečník nahradil drahý cement levným pískem, mohl si uschovat velkou část Kollárem dodaného materiálu pro své vlastní, menší soukromé zakázky, kde by nikdo pevnost betonu nezkoumal.

„Proč, pane Zámečníku? Proč šidit tak prestižní projekt, který nesl podpis Dvořáka?“

Zámečník se rozbrečel. „Ten Kollár mi dal jen malou, mizernou zakázku na pár dní práce! Zatímco on vydělává na celém Brně, já musím šidit. Potřeboval jsem ten cement pro svou malou stavbu na okraji města, kde stavím pro rodinu. Měl jsem to v plánu. Namíchal jsem maltu v poměru 1:5, ne 1:2, jak bylo v plánu. Ta fasáda to přece udrží! Sloup měl být jen dekorační! Netušil jsem, že to zřícení…“

Zámečník, muž malého formátu, neměl ponětí o statice a ignoroval, že sloup, i když dekorační, nesl tíhu části mohutného portiku. Jeho krádež cementu nebyla ve velkém. Byla to malá, soukromá korupce, která byla skryta v ambiciózním, velkém projektu.

Růžek si zapsal, že pilinami, které našel na dlažbě u místa činu, nebyly jen mosazné, ale i stopy vápencového prachu – zbytky, které tam Zámečník nechal, když sloup dokončoval, a které po dvou letech vytáhla vlhkost.

Případ byl uzavřen. Zlodějem a viníkem byl Alois Zámečník, nečestný subdodavatel, kterého Kollár najal ve spěchu, aby dodržel termíny Dvořáka.

Inspektor Růžek se vrátil do kanceláře Františka Aloise Dvořáka. Dvořák seděl, zničený, se zprávou o Zámečníkovi na stole. Už nemluvil o konkurenci, ale o zradě.

„Malá, špinavá ruka, která znesvětila celý můj monumentální projekt,“ šeptal Dvořák. „Věděl jsem, že se Kollárovi dalo věřit. Ale Zámečník… Koho zajímá malá firma s jedním dělníkem? Nikdo. A v tom je ta past, Růžku! V té lhostejnosti k malému detailu. Já se soustředil na architektonickou slávu a zapomněl jsem, že i ten nejmenší dělník má morálku, se kterou se musí počítat. Můj dozor tam neměl co dělat. Jsem vinen svou pýchou.“

Růžek se opřel o futra a podíval se z okna na Brno. Viděl hradby, které se pomalu bouraly, a na jejich místě vznikaly nové ulice a nové, moderní budovy.

„Vaše pýcha je čitelná, pane Dvořáku. Ale to už jsem viděl. Viděl jsem ji u studenta Schillera, který podváděl s latinou, viděl jsem ji u ředitele Mahenova divadla, který šetřil na kabelech. Všichni se soustředíte na velkou, secesní fasádu, která má ohromit Vídeň a Prahu, ale zapomínáte na základ – na písek a vápno. A v tom písku a vápně je skrytá poctivost, nebo lež.“

Růžek si vzpomněl na ty mosazné piliny a zbytky vápencového prachu, které ho přivedly na stopu.

„Ten Zámečník, který kradl cement, aby si mohl dostavět dům, je mnohem méně nebezpečný než vy, pane Dvořáku. On kradl pro zisk. Ale vy jste tu nechal díru v systému, protože jste si myslel, že pokrok a sláva vám dává právo nevidět malé věci a důvěřovat těm, které ani neznáte. A právě ty malé věci, nejmenší článek v řetězu, ty se vždy pomstí.“

Růžek opustil Dvořákovu kancelář. Monumentální Schodová ulice bude opravena a fasáda bude brzy opět zářit. Ale Růžek věděl, že její krása byla vykoupena malou, sobeckou krádeží a velkou, ambiciózní pýchou. A v tom, v tomto rozporu mezi velkým gestem a malou korupcí, viděl Růžek celý, moderní svět Brna.

Table of Contents

Konec v Žabovřeské roklí

Případ ukradeného dítěte

Švábení nevěsty

Minorita ve vlně

Zpověď Kamenné panny

Úvěr od čtyř mamlasů

Smrt v Kleinově paláci

Zazděný radní

Světlonoš

Semilasso - napůl zničený

Záhada v kavárně Opera

Mrtvola u Kapucínů

Utajený pozdrav z Vídně

Cizinec z Uherské Rusi

Stopa z vápna

Klenot a zrcadlo

Květina na nábřeží Svitavy

Poslední Zeď Ignáce Trnky

Případ ztraceného přehradního plánu

Edisonova jiskra

Zneuctěné vyznamenání

Malá prasklina na velkých schodech