Jáma a kyvadlo

JÁMA A KYVADLO

IMPIA TORTORUM LONGAS HIC TURBA FURORES SANGUINIS INNOCUI NON SATIATA ALUIT.

SOSPITE NUNC PATRIA, FRACTO NUNC FUNERIS ANTRO, MORS UBI DIRA FUIT VITA SALUSQUE PATENT.

(Dlouho zde řádila bezbožná cháska trýznitelů, nemohoucí se dosytit nevinné krve.

Dnes, když je vlast v bezpečí a sluj záhuby rozbořena, tam, kde byla hrozná smrt, vládne život a blaho).

Čtyřverší složené pro tržní bránu, která měla být postavena na staveništi Jakobínského klubu v Paříži.

Bylo mi zle, k smrti zle mi bylo z těch dlouhých muk, a když mne konečně odvázali a dovolili usednout, cítil jsem, že omdlévám. Poslední zřetelná slova, která jsem ještě zaslechl, byl rozsudek – strašný rozsudek smrti.

A pak mi hlasy inkvizitorů splynuly v jediný snový, mátožný šum. Vyvolal ve mně představu otáčení, snad že se mi ve fantazii sléval s klapotem mlýnského kola. To trvalo jen chvilku, neboť záhy jsem už neslyšel nic. Ještě okamžik jsem však viděl – ovšem s jakou děsivou zveličeností! Spatřil jsem rty černě oděných soudců. Připadaly mi bílé – bělejší než list papíru, na kterém toto píši – a až pitvorně tenké, tenké úporným výrazem pevné, neoblomitelné rozhodnosti a krutého opovržení k mukám člověka. Ještě jsem viděl, jak tato ústa pronášejí rozsudek, který byl pro mne osudem, jak se kroutí tou smrtonosnou formulí. Viděl jsem, jak pronášejí slabiky mého jména, a zděsil jsem se, neboť se nic neozývalo.

V těch několika vteřinách závratné hrůzy jsem ještě viděl, jak se jemně, sotva znatelně zachvívají šeré drapérie, jež zahalují stěny místnosti; a potom padl můj zrak na sedm vysokých svící na stole. Zprvu se mi zdálo, že mi přinášejí milost, že je to sedm útlých andělů, kteří mne zachrání; pak ale mé nitro zaplavila ničivá ošklivost, každá žilka se ve mně zachvěla, jako bych se dotkl galvanického drátu – podoby andělů se proměnily v beztvaré přízraky s hlavami z plamene – a já jsem poznal, že od nich mi pomoc nepřijde. A tu se mi do mysli jako lahodná melodie vkradla představa o blaženém spánku, který mne čeká v hrobě. Přicházela tichounce, něžně a dlouho jsem jí nemohl porozumět; jakmile jsem se však do ní plně ponořil, postavy soudců mi zmizely jako zázrakem z očí, vysoké svíce se propadly do prázdna, jejich plameny pohasly, zavládla černočerná tma, všechny vjemy a pocity jako by pohltil šílený, střemhlavý pád, v němž duše klesá do podsvětí. A vesmír nebyl nic než ticho a nehybnost a noc.

Omdlel jsem; a přece vím, že jsem neztratil vědomí úplně. Co mi z vědomí zbývalo, to si netroufám blíže označit, ba ani vylíčit; ale neztratil jsem je úplně. Ani v nejhlubším spánku, ani v deliriu, ani v mdlobách, ani v smrti, ano, nikdy, ani v samém hrobě neztrácíme vědomí úplně! Jinak by přece člověk marně doufal v nesmrtelnost. Když se probouzíme i z nejtvrdšího spánku, trháme chatrné předivo nějakého snu. A přece si již za vteřinu nevzpomeneme (tak křehké je to předivo), co se nám zdálo. Ze mdlob se vracíme do života ve dvou stadiích; nejprve prožíváme niterné, duševní stavy, pak pocítíme existenci fyzickou. Kdybychom si dovedli vybavit při vstupu do toho druhého stadia dojmy stavů prvních, patrně by nám tyto dojmy vypověděly mnohé děje z té hlubiny tam na druhé straně. A ta hlubina – co je

ta hlubina? Kdybychom aspoň její stíny mohli jednou rozeznat od stínů záhrobí! I když však dojmy z toho, co jsem nazval prvým stadiem, nelze vůlí vybavit, nevynoří se přece jen po delším čase nezvány, samy? A neptáme se pak s údivem, odkud se vzaly? Člověk, který nikdy neupadl do mdlob, nevídá nikdy neznámé paláce a strašně povědomé tváře v žhoucích uhlech; ten člověk nehledívá na teskná zjevení plující vzduchem – neviditelná ostatním; ten člověk nedumá nad vůní nevídaného květu; ten člověk se nepozastavuje s úžasem nad melodií, která jej nikdy předtím neupoutala.

Znovu a znovu snažil jsem se vzpomenout, usilovně, s rozmyslem snažil jsem si připomenout aspoň nějakou známku toho stavu zdánlivého nebytí, do něhož má duše upadla – a již se mi chvilkami zdálo, že se mi to daří. Opravdu, měl jsem kratičké záblesky rozpomenutí, které se nepochybně vztahovaly – jak mi jasný rozum z pozdějšího údobí říká – k onomu stavu zdánlivého bezvědomí. Ty cáry paměti mi mlhavě vybavují vysoké postavy, které mne zdvihly a mlčky snášely kamsi dolů – níž a níž – až mne přepadla šeredná závrať z pouhé představy nekonečnosti toho sestupu. Vybavují mi také neurčitou úzkost kolem srdce, vyvolanou právě jeho nepřirozeným ztišením. Pak jsem pocítil náhlé znehybnění všeho kolem, jako by ti, kteří mne nesli (ó strašný průvod), sestoupili až kamsi za meze bezmezného prostoru a po úmorné práci odpočívali. A ještě se rozpomínám na cosi plochého a vlhkého; ale pak už zbývá jen šílenství – šílenství paměti, která se přehrabuje ve věcech zakázaných.

Znenadání se mi do vědomí vrátil pohyb a zvuk – zběsilý překotný pohyb srdce a jeho tlukot v mých uších. Pak přeryv slepé prázdnoty. Pak opět zvuk a pohyb i hmatový vjem – šimravý pocit po celém těle. Pak pouhé vědomí, že jsem, vědomí bez myšlenky – stav, který trval dlouho. Pak znenadání myšlenka a v ní úděsný strach i úmorná snaha pochopit vlastní skutečný stav. Pak neodbytná touha opět se pohroužit do tupých mrákot. Pak prudké probuzení k vědomí a pokus o pohyb – který se zdařil. A už je tu jasná myšlenka na proces, na soudce, šeré drapérie, rozsudek, na nevolnost, mdloby. Všechno další pak mizí v naprostém zapomenutí a teprve později jsem si z toho jen s krajním vypětím cosi mlhavého vybavil.

Až dosud jsem neotevřel oči. Měl jsem pocit, že ležím nespoután na zádech. Natáhl jsem ruku; dopadla těžce na cosi vlhkého a tvrdého. Chvílemi jsem ji tam tak nechal a snažil se přitom představit si, kde jsem a kdo vůbec jsem. Chtělo se mi – a přece jsem si netroufal – použít zraku. Děsil jsem se prvního pohledu na své okolí. Ale neobával jsem se tolik spatřit věci hrozné, jako jsem se strachoval, že neuvidím nic. Konečně jsem se zoufalým odhodláním chvatně otevřel oči. Mé nejhorší představy se naplnily. Obklopovala mne černá tma věčné noci. Lapal jsem po dechu. Neproniknutelnost tmy mne tížila, dusila. Vzduch nesnesitelně tísnil. Zůstal jsem tiše ležet a snažil se přemýšlet. Rozpomněl jsem se na inkviziční řízení a z něho jsem se pokoušel vyvodit, co se vlastně se mnou děje. Byl vynesen rozsudek a připadalo mi, že od té chvíle uplynula velmi dlouhá doba. Přesto jsem ani na vteřinu neuvěřil, že jsem opravdu mrtev. Vždyť něčemu takovému uvěřit – i když se o tom dočítáme v beletrii – zcela vylučuje vědomí samého bytí. A přece: kde jsem a co se se mnou děje? Odsouzenci k smrti, pokud jsem věděl, bývají upalováni a jedno takové autodafé bylo uspořádáno právě večer v den mého soudu. Vsadili mne snad znovu do vězení, kde mám čekat na příští popravy, které se budou konat třeba až za několik měsíců? Tu myšlenku jsem však vzápětí zavrhl. Vždyť oběti bývají požadovány okamžitě. A kromě toho moje bývalá cela, jako ostatně všechny cely odsouzenců v Toledu, měla kamennou podlahu a bylo v ní aspoň trochu světla.

A tu mi náhle úděsná představa vehnala proud krve do srdce – a nakrátko mne opět obestřely mrákoty. Sotva jsem se vzpamatoval, vyskočil jsem a chvěl se křečovitě po celém těle. Zběsile jsem všemi směry rozhazoval rukama. Nic jsem nenahmatal – a přece jsem se bál na krok pohnout, abych nenarazil na stěny hrobky. Z každičkého póru mi vyrazil studený pot a v ohromných krůpějích se mi usazoval na čele. Pak už jsem nevydržel muka napětí a opatrně, s rukama napřaženýma jsem pokročil vpřed; třeštil jsem oči z důlků, abych zahlédl alespoň chabý paprsek světla. Postoupil jsem tak o několik kroků – ale všude stále jen tma a prázdno. Vydechl jsem volněji. Zdálo se, že mne přece jen nepotkal osud nejobludnější.

Ale jak jsem se opatrně sunul dál, začaly se mi v hlavě rojit tisíceré temné pověsti o hrůzách Toleda. O zdejších žalářích se vyprávěly podivné věci – pouhé výmysly, říkal jsem si vždycky – ovšem tak podivné a tak příšerné, že je lépe opakovat je jen šeptem. Nechají mne v tomto černém podsvětí zahynout hladem, anebo mne čeká ještě děsivější úděl? Že je na konci smrt, smrt ukrutnější než bývá obvykle, o tom jsem nepochyboval – znal jsem příliš dobře své soudce. Teď mne zajímala a zneklidňovala jen její podoba a její čas.

Mé napřažené ruce narazily konečně na pevnou překážku. Byla to zeď, patrně kamenná – velice hladká, slizká a studená. Postupoval jsem podle ní, našlapuje obezřetně, nedůvěřivě, jak mne k tomu nabádaly dávné pověsti. Takto jsem však nemohl zjistit rozměry svého žaláře; stěna byla zřejmě všude stejně ztvárněna, takže jsem ji mohl snadno obejít a vrátit se tam, odkud jsem vyrazil, aniž bych to postřehl. Hledal jsem proto nůž, který jsem měl v kapse, ještě když mne odváděli do inkviziční síně. Nůž však byl pryč – vyměnili mi šaty za jakousi kutnu z hrubého serže. Napadlo mě vrazit čepel do nějaké škvírky ve zdivu a označit si tak výchozí bod. Bylo jistě lehké tuto nesnáz překonat – a přece se mi v mé rozhárané mysli zdála zprvu nezdolatelná. Utrhl jsem kus obruby ze své kutny a rozprostřel jej kolmo ke zdi. Představoval jsem si, že budu tápat kolem cely a až kruh dokončím, jistě tento cár opět nahmatám. Nepočítal jsem však s rozlohou žaláře ani se svou slabostí. Půda byla vlhká a kluzká. Chvíli jsem vrávoral vpřed, pak jsem klopýtl a upadl. Byl jsem tak zemdlen, že jsem zůstal ležet a záhy mne na místě přemohl spánek.

Když jsem se probudil a natáhl ruku, nahmatal jsem bochník chleba a džbán s vodou. Neuvažoval jsem o tom, na to jsem byl příliš vyčerpán, jen jsem se chtivě pustil do jídla a pití. Zanedlouho jsem však už zase pokračoval v obchůzce svého žaláře a s námahou jsem posléze dorazil k útržku látky. Do chvíle, než jsem upadl, napočítal jsem dvaapadesát kroků; než jsem pak došel k hadříku, ušel jsem dalších osmačtyřicet kroků. Urazil jsem tedy dohromady sto kroků; počítal jsem se dvěma kroky na yard, a tak jsem odhadl vnitřní obvod žaláře na padesát yardů. Narazil jsem ovšem ve zdi na četné hrany a nemohl jsem si tedy utvořit představu o tvaru krypty, ano, krypty – nezbývalo mi totiž, než to za kryptu považovat.

Tyto výzkumy mnoho smyslu neměly – naděje nebyla pražádná – a přece mne jistá zvědavost nabádala, abych pokračoval. Odstoupil jsem od zdi a odhodlal se přejít celý prostor napříč. Zprvu jsem postupoval nesmírně obezřetně, neboť podlaha, třebaže se zdála pevná, byla zrádně kluzká. Konečně jsem si dodal odvahy a vykročil rázněji; umínil jsem si přejít prostor pokud možno přímočaře. Tak jsem postoupil deset až dvanáct kroků, pak se mi však připletl pod nohy cár, visící z mé roztržené kutny. Přišlápl jsem si jej a prudce upadl na obličej.

Zprvu jsem byl pádem tak zmaten, že jsem si hned nevšiml poněkud zarážející okolnosti, která mne však záhy poté, ještě když jsem ležel, zaujala. Bradou jsem se

totiž dotýkal podlahy, kdežto rty i horní část obličeje, třebaže zjevně spočívaly níže než brada, se nedotýkaly ničeho. A zároveň jako by se mi čelo hroužilo do lepkavého dýmu a do nozder mi stoupal podivný zápach tlející plísně. Natáhl jsem ruku a zachvěl jsem se děsem, neboť jsem zjistil, že jsem upadl těsně na okraj kruhové jámy, jejíž rozměry jsem ovšem zatím nemohl odhadnout. Šmátral jsem po zdi hned pod roubením jámy a podařilo se mi vydrolit malý úlomek; ten jsem pak hodil do prohlubně. Po mnoho vteřin jsem slyšel, jak při pádu naráží o stěny propasti; konečně se ozvalo duté žbluňknutí a po něm zvučné ozvěny. V témž okamžiku jsem zaslechl zvuk, jako by se mi nad hlavou rychle otevřely a právě tak rychle zavřely dveře, a tmou jako by náhle probleskl slabý zákmit světla, který zase tak náhle pohasl.

Poznal jsem, do jaké záhuby jsem se řítil, a zaradoval se z včasné náhody, která mne zachránila. Stačil jediný krok a byla by po mně veta. A právě takovou smrt – jaké jsem teď o vlas unikl – smrt z povídaček o inkvizici, považoval jsem za bujnou smyšlenku. Oběti tyranské inkvizice měly na vybranou: umírat buď za strašlivých muk tělesných, anebo s obludnými hrůzami duševními. Mně zřejmě určili smrt druhou. Dlouhými útrapami jsem byl vnitřně tak rozerván, že jsem se třásl už při zvuku vlastního hlasu a stal se tak v každém ohledu vhodným předmětem pro druh mučení, který mne čekal.

Drkotaje zuby, tápal jsem zpátky ke zdi a umiňoval si, že raději zahynu tam, než abych riskoval hrůzy šachet, kterých se mi teď v obraznosti vyrojilo několik v různých místech žaláře. Za jiného rozpoložení mysli bych se byl odvážil skoncovat rázem svou bídu skokem do jedné z nich; teď však byl ze mne ten nejhorší zbabělec. Také jsem ovšem nemohl zapomenout na to, co jsem četl o těchto jámách – jejich strašlivým účelem není prý usmrcovat oběti náhle.

Z přílišného rozrušení jsem probděl dlouhé hodiny; pak jsem však přece jen usnul. Když jsem se probudil, našel jsem vedle sebe tak jako předtím chléb a džbán s vodou. Mučila mne palčivá žízeň a naráz jsem nádobu vyprázdnil. Jistě v ní bylo něco omamného, neboť sotva jsem dopil, už se mi klížila víčka. Přepadl mne hluboký spánek – podobný spánku smrti. Nevím ovšem, jak dlouho jsem spal, ale když jsem znovu otevřel oči, rozeznával jsem své okolí. V přízračné sirnaté záři – nevěděl jsem zprvu, odkud se linula – mohl jsem obhlédnout rozsah i tvar žaláře.

Pokud šlo o jeho velikost, značně jsem se zmýlil. Zeď neměřila kolem dokola víc než dvacet pět yardů. Tento objev mne na chvíli zcela zbytečně potrápil; věru zbytečně – vždyť v strašlivém postavení, v němž jsem vězel, mohlo mít sotva něco menší význam než právě rozměry mé cely. Byl jsem však posedlý vyzkoumat každou maličkost a všemožně jsem si chtěl vysvětlit, jak jsem se při měření cely spletl. Konečně mi svitlo. Při prvním pokusu napočítal jsem dvaapadesát kroků do chvíle, kdy jsem klesl; dostal jsem se tehdy nepochybně až na jeden nebo dva kroky k útržku látky – ve skutečnosti jsem tedy obešel téměř celou kryptu. Pak jsem usnul, a když jsem se probral, patrně jsem se stejnou cestou vrátil – jedině tak jsem se mohl domnívat, že obvod cely je dvakrát delší než ve skutečnosti. Byl jsem zcela vyšinutý, a tak jsem ani nepostřehl, že jsem na svou pouť vyrazil se zdí po levici a skončil se zdí po pravé ruce.

Také v odhadování tvaru vězení mne cosi zmátlo. Když jsem tápal vpřed, nahmatal jsem ve zdi množství hran, což mi vnuklo představu velké nepravidelnosti – tak mocný má účinek naprostá tma na člověka, který procitá z letargie či spánku ! Byly to prostě hrany několika porůznu rozložených, mírně propadlých či vyklenutých míst. Tvar žaláře byl zhruba čtverec. Co jsem pokládal za zdivo, vypadalo teď jako

obrovské pláty železa či jiného kovu, a jejich švy a spáry vytvářely ony výklenky. Celý povrch tohoto kovového pásu byl počmárán příšernými, odpornými výplody, vyvěrajícími z mnišských pověr o záhrobí. Postavy hrozících dáblů, kostlivců a mnoho dalších, vskutku úděsných obrazů pokrývalo a hyzdilo stěny. Všiml jsem si, že obrysy těchto nestvůr jsou celkem zřetelné, jejich barvy jsou však patrně účinkem vlhka vybledlé a rozmazané. Také podlahy jsem si teď povšiml. Byla kamenná. Uprostřed zela okrouhlá jáma, jejímuž jícnu jsem unikl; byla tu však pouze jediná.

To vše jsem viděl jen nejasně a s velikou námahou, neboť mé postavení i poloha se během spánku podstatně změnily. Ležel jsem teď zcela natažen na zádech na jakémsi nízkém dřevěném rámu. Byl jsem k němu pevně připoután dlouhým pásem, který se podobal popruhu. Mnohonásobně mi ovíjel údy a tělo a ponechával trochu volnosti jen hlavě a levé paži, takže jsem se mohl jakžtakž krmit z hliněné misky, která ležela po mém boku na zemi. S hrůzou jsem shledal, že džbán zmizel; ano, s hrůzou, neboť mne trýznila nesnesitelná žízeň. A moji mučitelé zřejmě zamýšleli tuto žízeň stupňovat – jídlo na misce bylo totiž palčivě okořeněno.

Hleděl jsem vzhůru a prohlížel si strop cely. Klenul se asi třicet, možná čtyřicet stop nad mou hlavou a byl sestrojen podobně jako postranní stěny. Na jedné desce mne silně zaujala prapodivná postava. Byla to postava Času, tak jak se obvykle maluje, až na to, že místo kosy držela v ruce cosi, co jsem na první pohled pokládal za malovanou podobu ohromného kyvadla, jaká vídáme na starých hodinách. Ve vzhledu tohoto mechanismu mne však něco nutilo k pozornější prohlídce. Jak jsem tak na ně vzhůru hleděl (kyvadlo viselo přímo nade mnou), měl jsem dojem, že se hýbá. Vzápětí jsem shledal, že je to pravda. Kývalo se v krátkých kmitech a ovšem zvolna. Několik minut jsem je tak pozoroval spíše s podivem než s bázní. Posléze mne jeho jednotvárný pohyb unavil a zadíval jsem se jinam.

Zaslechl jsem totiž slabý šelest, a když jsem pohlédl na zem, viděl jsem, jak se tu pohybuje několik obrovských krys. Vylézaly ze šachty, kterou jsem měl před očima hned po pravici. A nedbajíce mého upřeného pohledu, hrnuly se sem v houfech s lačnýma očima; lákal je pach masa. Jen s velkým, soustředěným vypětím jsem je od něho odháněl.

Po půlhodině (snad uplynula i hodina – měl jsem nejasnou představu o čase) jsem opět vzhlédl. A teď jsem spatřil něco, co mne opravdu zmátlo a udivilo. Dráha kyvadla se prodloužila bezmála o yard. A jeho rychlost byla přirozeně také mnohem větší. Ale hlavně mne znepokojil dojem, že znatelně pokleslo. Nyní jsem zpozoroval – netřeba dodávat s jakým děsem –, že jeho spodní konec tvoří srpek třpytné oceli, dlouhý asi stopu od hrotu k hrotu, které trčí vzhůru, a že hrana srpku je zřejmě ostrá jako břitva. A jako břitva byl patrně i bytelný a těžký, neboť od ostří vybíhal vzhůru do pevného, širokého tvaru. Byl připevněn k mohutné mosazné tyči, a jak se houpal, svištěl vzduchem.

Již jsem věděl najisto, jaký konec mi přichystala mučitelská vynalézavost mnichů. Pochopům inkvizice neušlo, že jsem rozpoznal jámu, jejíž hrůzy měl okusit tak zapřísáhlý kacíř, jakým jsem byl já – jámu, ten symbol pekla, podle pověstí považovaný za nejzazší vrchol všech jejich trestů. Do této jámy jsem jen čirou náhodou neupadl a dobře jsem věděl, že právě nečekaně, záludně připravená muka dodávají těmto vraždám v kryptách zvrácené pitvornosti. Když jsem tedy do propasti nespadl, nebylo už ďábelským záměrem teď mě tam svrhnout, ale připravit mi záhubu (druhé volby zřejmě nebylo) jinou a mírnější. Mírnější! V svém žalu jsem se pousmál výrazu, jakým jsem označil ten hrůzný pojem.

Proč vykládat o dlouhých, předlouhých hodinách smrtelného, ba víc než smrtelného děsu, kdy jsem odpočítával svištící kmity oceli! Kyvadlo klesalo níž a níž – coul po coulu – zlomeček po zlomečku – po stupních rozpoznatelných jen v intervalech, které trvaly věky! Teprve po několika dnech – ano, mnoho dní možná uplynulo – začínalo kmitat tak těsně nade mnou, že mne ovíval jeho břitký dech. Do chřípí se mi tlačil pach ostré oceli. Modlil jsem se – zapřísahal jsem do omrzení nebesa, aby urychlila sestup kyvadla. Běsnil jsem, šílel, vší mocí jsem se zdvíhal proti švihům strašlivého handžáru. A pak jsem se znenadání utišil a jen se usmíval na blyštivou smrt jako dítě na podivnou cetku.

Znovu mne načas obestřely mrákoty; byla to jistě jen chvilička, neboť když jsem nabyl vědomí, nezpozoroval jsem další pokles kyvadla. Ale právě tak mohla uplynout dlouhá doba – vždyť jsem věděl, že těm ukrutným ďáblům neunikly mé mdloby a že stroj mohou zastavit, kdy se jim zlíbí. Když jsem se probral, bylo mi nadto nevýslovně špatně a mdlo, jakoby po dlouhém hladovění. I v tomto čase smrtelné úzkosti

prahla lidská přirozenost po jídle. A s bolestným úsilím, pokud mi to pouta dovolovala, natáhl jsem levou ruku a uchopil ubohý zbytek jídla, který mi krysy nesežraly. Jakmile jsem vsunul sousto mezi rty, bleskl mi hlavou jakýsi nedomyšlený nápad – byla v něm radost i naděje. Jakou jsem si však já mohl dělat naději? Byl to, jak říkám, nedomyšlený nápad, jakých má člověk mnoho a nikdy je nestačí domyslit. Tušil jsem, že v něm byla radost i naděje; ale také jsem cítil, že se hned v zárodku rozplynul. Marně jsem se namáhal dobrat se k němu, znovu si jej vybavit. Dlouhé útrapy zničily takřka nadobro mé nejzákladnější duševní schopnosti. Zhloupl jsem – byl ze mne idiot.

Kyvadlo kmitalo v pravém úhlu k mému trupu. Viděl jsem, že srpek jej křižuje nad krajinou srdeční. Později roztřepí tkaninu mé kutny; vrátí se, znovu zachytí – znovu a znovu se bude vracet a sekat. Přes děsivé rozpětí kyvu (snad třicet i více stop) a neúprosné svištivé rázy, jimiž by rozťalo i ty železné stěny kolem, rvalo by mi po několik minut toliko šaty – nic víc. A u této představy jsem se zastavil – netroufal jsem si zatím přemýšlet dál. Tak houževnatě jsem se do ní pohřížil, tak jsem na té myšlence ulpěl, jako bych jí mohl další sestup oceli zarazit. Nutil jsem se k úvahám o tom, jaký asi zvuk vydá ten srpek, až mi smýkne přes oděv – o zvláštním, mrazivém záchvěvu, jaký asi proběhne nervy, až se ocel otře o látku. Tak dlouho jsem se probíral těmito malichernostmi, až mi stydla krev v žilách.

Dolů – neustále dolů se šinulo. Začal jsem s bláznivou rozkoší porovnávat rychlost, s jakou klesalo, s rychlostí, s jakou kmitalo. Doprava – doleva – daleko vzhůru – se skřekem zatracence! S kradmým skokem tygra rovnou k mému srdci! Chvíli jsem se smál, chvíli zoufale naříkal, jak ta nebo ona představa ve mně převládala.

Dolů – neodvratně, neúprosně dolů! Jen tři palce nad hrudí mi teď kmitalo! Zběsile jsem se snažil vyprostit levou paži. Byla volná jen od lokte k prstům. Stíží jsem dosáhl od mísy k ústům – ani o vlas dál. Kdybych dokázal zpřetrhat pouta nad loktem, snad bych kyvadlo zachytil a snad bych ho i zastavil. Ale to bych se právě tak mohl pokoušet zastavit lavinu!

Dolů – stále tak nepřestajně – stále nevyhnutelně dolů ! Zalykal jsem se a svíjel při každém jeho kyvu. Choulil se v křeči při každičkém švihu. S dychtivou, nesmyslnou, zoufalou nadějí jsem na kyvadlo upíral oči, když se rozmáchlo ode mne vzhůru; bezděčně jsem je mhouřil, když klouzalo dolů – třebaže smrt by mi přinesla jen úlevu

– ó jak nevýslovnou úlevu! A přece mne do morku kostí mrazilo pomyšlení, že nepatrným posunem mechanismu se mi ta břitká, lesklá sekyra zatne do hrudi. A proč mne tedy mrazilo, proč jsem se ještě chvěl a choulil? Byla to naděje – naděje i na skřipci triumfující, naděje, která tiše promlouvá k odsouzencům na smrt i v žalářích inkvizice.

Poznal jsem, že zbývá deset, snad dvanáct rozmachů a ocel se dotkne mého šatu – a jakmile jsem si to uvědomil, prostoupil mé nitro onen zbystřený, soustředěný chlad, jaký provází zoufalství. Po mnoha hodinách a snad dnech jsem zase přemýšlel. Teď mě napadlo, že řemen, kterým jsem omotán, je z jediného kusu. Žádný provaz, nic jiného mne nepoutalo. Stačí tedy jeden úder břitkého srpku do kteréhokoli dílce řemenu – a pouto je rozťato; pak je mohu levou rukou snadno stáhnout z těla.

Ale jak hrozivě blízko by ocel švihala! Jen malinko se vzepřít znamenalo by smrt! Ale cožpak by pochopové inkvizice tuto možnost nepředvídali? Cožpak by jí nezabránili? A křižuje se pouto na mé hrudi právě s drahou kyvadla? V předtuše, že se má chabá a patrně poslední naděje rozplyne, zvedl jsem hlavu natolik, abych si viděl na hruď. Popruh obepínal mé údy a tělo křížem krážem – jenom ne v dráze smrtonosné sekery!

Sotva mi hlava klesla do dřívější polohy, blesklo mi cosi myslí, co bych mohl nejspíš označit jako druhou část oné nedomyšlené spásné myšlenky, o níž jsem se zmínil, jejíž úryvek mi mlhavě prolétl myslí, když jsem k rozpáleným rtům zdvihl pokrm. Teď už tedy byl nápad celý – sice temný, snad trochu šílený, nevyhraněný, přece však úplný. S horečnou pílí zoufalce začal jsem jej okamžitě uskutečňovat.

Již dlouho se nejbližší okolí nízkého rámu, na němž jsem ležel, doslova hemžilo krysami. Byly divoké, drzé, lačné, civěly na mne rudýma očima, jako by se nemohly dočkat, až se na mne vrhnou, jakmile se přestanu hýbat. “Co asi jsou zvyklé žrát v té jámě?" pomyslel jsem si.

Třebaže jsem je vší mocí hleděl odehnat, zhltaly bezmála všechno mé jídlo. Bez ustání jsem nad miskou mával či kroužil rukou, ale pro svou bezděčnou jednotvárnost přestal pohyb posléze působit. Ta žravá chamraď se mi co chvíli zahryzávala do prstů. Potřel jsem teď zbytky toho mazlavého ostrého pokrmu svá pouta, kam jsem jen na ně dosáhl; pak jsem zdvihl ze země ruku a zůstal strnule, bez dechu ležet.

Změna – ta náhlá nehybnost – hladovou havěť zprvu poplašila, postrašila. Některé z krys bázlivě ucouvly, mnohé se vrhly do jámy. To však trvalo jen chvilku. Nadarmo jsem nespoléhal na jejich nenasytnost. Jakmile zpozorovaly, že se nehýbám, vyskočilo jich pár nejdrzejších na mou pryčnu a čichaly k popruhu. To byl zřejmě signál k hromadnému náporu. Nové a nové hordy se hrnuly z jámy. Vydrápaly se na rám, ztekly jej a po stovkách se vrhaly na mé tělo. Pravidelný pohyb kyvadla je ani trochu nerušil. Uhýbaly jeho úderům a hleděly si pomazaných pout. Jejich rostoucí houfy na mne nalehly, zaplavily mne. Svíjely se mi na hrdle, studenými čumáky mi očichávaly ústa, dusily mne těžkými těly, drtily mi hruď hnusem, pro jaký svět nemá jméno, zmrazovaly mi srdce neodbytným slizem. Avšak cítil jsem, že stačí ještě chvilku vydržet – a mám vyhráno. Zřetelně jsem cítil, jak pouto povoluje. Věděl jsem, že se na několika místech již rozpadlo. S nadlidským úsilím jsem zůstával bez hnutí ležet.

A nechybil jsem ve svých výpočtech, nevytrval jsem nadarmo. Konečně jsem pocítil, že jsem volný. Popruh mi v cárech splýval z těla. Avšak kyvadlo již dotíralo na mou hruď. Rozťalo tkaninu na kutně. Prořízlo mi košili. Ještě dvakrát švihlo – všemi cévami projela mi ostrá bolest. Avšak nadešel okamžik úniku. Mávl jsem rukou a mé osvoboditelky se chvatně rozprchly. Pak jsem se zvolna, neúhybně, obezřetně, jen

bočním pohybem a přikrčen, sunul z objetí pouta a z dosahu handžáru. Zatím jsem byl volný!

Volný – v chapadlech inkvizice! Sotva jsem slezl z té pryčny hrůzy na kamennou žalářní dlažbu, přestal se pekelný stroj hýbat a viděl jsem, jak jej neviditelná síla vytahuje stropem. To byla výstraha, která se mi zaryla do duše. Nepochybně jim neušel jediný můj pohyb. Volný! Zatím jsem unikl smrti za agonií jednoho druhu, ale jistě jsou pro mne přichystána muka nová a horší než sama smrt. S tímto pomyšlením jsem se těkavě rozhlížel po železném ostění, které mne uzamykalo. S mým žalářem se něco stalo – něco neobvyklého – jakási změna, kterou jsem zprvu jasně nepostřehl. Chvíli jsem jen nepřítomně bloumal, chvěl se a hroužil do planých, nesouvislých dohadů. Tu jsem si také poprvé všiml, odkud se line ta sirnatá záře osvětlující celu. Vycházela ze škvíry asi půl palce široké, která se táhla kolem celé spodní hrany stěn. Tato škvíra jako by oddělovala – a ukázalo se, že opravdu odděluje – stěny od podlahy. Pokoušel jsem se, ovšem bez výsledku, tím otvorem podívat.

Když jsem se vzpřímil, pochopil jsem náhle záhadnou proměnu své kobky. Již jsem se zmínil o tom, že obrysy postav na stěnách byly docela zřetelné, jen jejich barvy mi připadaly rozplizlé a neurčité. Barvy teď začaly intenzívně prozařovat, takže strašidelné, satanské postavy dostávaly výraz, jaký by rozdrásal i silnější nervy, než jaké jsem měl já. Ze všech koutů, kde jsem předtím nic netušil, zíraly na mne tisíceré démonské oči s tak zuřivou, úděsnou životností, hořely takovým zlověstným žárem, že jsem marně přemáhal obraznost, aby v nich viděla něco neskutečného.

Neskutečného! Vždyť jsem už pouhým dechem nabíral do chřípí pach rozžhaveného železa! Vězení prostoupil dusivý zápach. Každou vteřinu žhnuly temněji ty oči, zírající na má muka. Obrysy krvavých hrůz rozlévaly stále sytější nach. Zalykal jsem se, lapal po dechu! Již jsem prohlédl záměr svých mučitelů – těch neoblomitelných, těch nejsatanštějších ukrutníků! Uskočil jsem před žhavým kovem doprostřed cely. Když jsem si pomyslil, jak se co nevidět uškvařím žárem, představa studené studně mne blažila jako balzám. Vrhl jsem se k jejímu zejícímu kraji. Ztrhaným zrakem jsem upřeně pohlédl dolů. Záře z rozpálené klenby prosvítila její nejzazší kouty. Ale má mysl se ještě zoufalou vteřinu bránila přijmout dosah toho, na co jsem hleděl. Nakonec si to však prodralo, proklestilo cestu do mé duše – propálilo se to do mého zděšeného mozku. Ó kde je hlas, který to vypoví! Ó hrůzo! Ó raději všechny hrůzy světa – jen tuto ne! S výkřikem jsem prchal od propasti – zakryl si dlaněmi tvář a hořce se rozplakal.

Žár rychle sílil. Opět jsem vzhlédl – a roztřásl se jako v záchvatu zimnice. Žalář se proměnil podruhé – tentokrát se změnil jeho tvar. Jako prve jsem se zpočátku snažil popochopit, co se děje. Ale dlouho mne na pochybách nenechali. Můj dvojí únik podráždil pomstychtivost inkvizitorů a teď je tedy konec všem žertům s Králem děsu. Prostor býval čtvercový. Teď jsem viděl, že dvě železné stěny tvoří ostrý úhel – a dvě pochopitelně tupý. S rachotivým, sténavým lomozem se děsivá proměna dovršovala. Tvar kobky se ve chvilce zešikmil v kosočtverec. Ale tím proměna nekončila – již jsem ani nedoufal, ba ani si nepřál, aby skončila. Rád bych byl přitiskl rudé stěny k své hrudi jako plášť věčného míru. “Chci smrt," říkal jsem si, “jakoukoli smrt – jen ne smrt v jámě!" Já blázen! Což mi dosud nenapadlo, že planoucí železo mě má zahnat právě do jámy? Cožpak bych vydržel ten žár? A kdybych i vydržel, mohl bych vzdorovat jeho tlaku? A kosočtverec se teď zužoval tak rychle, že už jsem neměl čas uvažovat. Jeho střed a tedy i nejširší část byly právě nad rozšklebenou prohlubní. Uskočil jsem – avšak svírající se stěny tlačily mne neodbytně dál. Mé zprahlé,

uzmítané tělo nemělo posléze už ani coul pevné půdy pod nohama. Přestal jsem bojovat, má zmučená duše však dobojovala ještě jediným mocným, dlouhým a posledním výkřikem zoufalství. Cítil jsem, že vrávorám na samém okraji – odvrátil jsem oči –

Ozval se zmatený šum lidských hlasů! Ryčný jek mnoha polnic! Dunivé rachocení tisícerých hromů! Natažená ruka zachytila moji ruku, právě když jsem v mdlobách klesal do propasti. Byla to ruka generála Lasalla. Francouzská armáda vstoupila do Toleda. Inkvizice byla v rukou svých nepřátel.

Černý kocour

ČERNÝ KOCOUR

Nečekám a ani se nedomáhám, abyste tomuto šílenému, a přece tak obyčejnému příběhu, který tu vypíši, uvěřili. Byl bych věru blázen, kdybych to čekal; vždyť se to i mé vlastní smysly brání dotvrdit. A přece nejsem blázen, ani se mi nic nezdá, o tom vás ujišťuji. Zítra však zemru a dnes chci své duši ulevit. Nejdříve bych rád seznámil svět prostě, stručně a bez podrobných výkladů s pouhým sledem příhod v mé domácnosti. Důsledky těchto příhod mne děsily – trýznily – a zničily. Ale nebudu se pokoušet je vysvětlovat. Pro mne neznamenaly nic než hrůzu – mnohým nepřipadnou ani tak hrůzné jako spíše bizarní. Možná že se v budoucnu najde mozek, který mé přízraky zredukuje na běžnou, všední věc – nějaký chladnější, logičtější a ne tak vznětlivý mozek, jako mám já, a ten nebude vidět v okolnostech, které já líčím s hrůzou, nic víc než obvyklý postup docela přirozených příčin a následků.

Již od dětství jsem byl znám svou poddajnou a přívětivou povahou. Byl jsem dokonce tak nápadně útlocitný, že si ze mne kamarádi tropili žerty. Zvláště jsem miloval zvířata a rodiče mne proto zanášeli všemi druhy mazlíčků. Také jsem většinu času trávil s nimi a nemohl jsem být šťastnější, než když jsem je krmil a laskal. Tento povahový rys se mnou rostl, a kdyžjsem dospěl, byl mi jedním z hlavních zdrojů radosti. Těm, kdo si někdy oblíbili věrného a chytrého psa, nemusím snad ani vysvětlovat, jak nesmírné potěšení z toho plyne. V nesobecké, obětavé lásce němé tváře je cosi, co přímo zasahuje srdce toho, kdo nejednou zakusil vratké přátelství a chatrnou věrnost pouze lidského tvora.

Brzy jsem se oženil a s radostí shledal, že se v této zálibě se ženou shodneme. Když viděla, jak si libuji v domácích zvířatech, nevynechala jedinou příležitost, aby mi neopatřila právě ty nejmilejší. Měli jsme ptáky, zlaté rybky, nádherného psa, králíky, malou opičku a kocoura.

Ten kocour, to bylo zvíře pozoruhodně velké a krásné, úplně černé a tak chytré, že člověk žasl. Když přišla řeč na jeho inteligenci, připomínala manželka, která tajně věřila na pověry, dávný lidový názor, podle něhož jsou všecky černé kočky zakuklené čarodějnice. Pochopitelně to nikdy nemyslila vážně a já celou tu věc uvádím vlastně jen proto, že jsem si na ni náhodou vzpomněl.

Pluto – tak se kocour jmenoval – byl můj oblíbený mazlíček a kamarád. Jen já jsem mu dával jíst, a kam jsem se v domě hnul, všude mi byl v patách. A dokonce jsem mu jen stěží zabránil, aby za mnou nechodil ulicemi.

Naše přátelství trvalo několik let, avšak během této doby nastal v mé celkové letoře či charakteru (stydím se to doznat) pronikavý zvrat k horšímu. Vším byl vinen běs opilství. Den ze dne jsem byl mrzutější, nedůtklivější a bezohlednější k citům druhých. Na svou ženu jsem si dovoloval; mluvil jsem s ní hrubě a nakonec jsem jí vyhrožoval násilím. Moji miláčkové ovšem také pocítili změnu v mé povaze. Nejenže jsem je zanedbával, ale mizerně jsem s nimi zacházel. Pro Pluta jsem si však zachoval ještě tolik ohledu, že jsem mu neubližoval, jako jsem klidně ubližoval králíkům, opici, ba i psovi, když se mi náhodou anebo z příchylnosti připletli pod nohy. Avšak propadal jsem své chorobě – a která choroba se vyrovná Alkoholu! – a posléze i Pluto, který stárl a byl proto trochu nevrlý – i Pluto začínal zakoušet následky mého mrzoutství.

Když jsem se jednou v noci vracel značně opilý z jedné z mých oblíbených putyk kdesi ve městě, vzal jsem si do hlavy, že se mi kocour schválně vyhýbá. Popadl jsem ho a on ze strachu, že mu ublížím, se mi lehce zahryzl do ruky. Okamžitě mne posedl

ďábelský vztek. V tu chvíli jsem nevěděl, co dělám. Má pravá dřívější duše jako by prchla z mého těla a jeho každou žilku teď zavalila nestvůrná, kořalkou živená zloba. Vytáhl  jsem  z kapsy  u vesty  nůž,  otevřel  jej,  popadl  ubohé  zvíře  za  krk a chladnokrevně mu vyřízl z důlku jedno oko! Propadám se studem a odporem, když píši o této do nebe volající zlotřilosti.

Když se rni s jitrem vrátil rozum – když jsem se vyspal z oparu nočního hýření – pocítil jsem nad zlým činem, kterýjsem spáchal, zpola hrůzu, zpola výčitky svědomí, byl to však pocit matný a neurčitý a duše se nedotkl. Znovu jsem se vrhl na pití a brzy jsem veškerou vzpomínku na svůj vztek utopil ve víně.

Kocour se zatím pomalu zotavil. Na důlek po ztraceném oku byla sice strašná podívaná, ale zvíře už zřejmě netrpělo. Chodilo po domě jako dřív, ale přede mnou, jak se dalo čekat, vyděšeně prchalo. Bylo ve mně ještě kus někdejší něhy, a proto jsem se zprvu rmoutil nad tím zjevným odporem tvora, který mne kdysi měl rád. Ale tento cit byl záhy vystřídán podrážděností. A pak – aby můj pád byl dovršen a zpečetěn – posedla mne Zvrácenost. Filozofie tento pojem opomíjí. A přece vím právě tak jistě, jako že žije má duše, že zvrácenost je jedním z primitivních pudů lidského srdce – jednou z nerozlučných prvotních vlastností a pracitů, jež řídí vývoj lidské povahy. Kdo se aspoň stokrát nepřistihl, jak se dopouští zlého či pošetilého skutku jen a jen proto, že ví, že nemá? Cožpak nás cosi věčně nepudí porušovat navzdory rozumu to, čemu říkáme Zákon, jen proto, že to jako zákon chápeme? Tento duch zvrácenosti dovršil, pravím, můj pád. Ta nezbadatelná touha duše štvát samu sebe – znásilňovat vlastní přirozenost – křivdit jen pro křivdu samu – ta mne pudila, abych ubližoval dál, abych dokonal podlost, které jsem se dopustil na nevinném zvířeti. Jednou ráno jsem mu s chladným srdcem hodil kolem krku smyčku a pověsil ho za větev stromu. Pověsil jsem ho s pláčem, s hryzením svědomí, pověsil jsem ho, protože jsem věděl, že mě má rád, a protože jsem cítil, že mi nedalo důvod k pohoršení, pověsil jsem ho, protože jsem věděl, že tím páchám hřích – smrtelný hřích, který tak ohrozí mou nesmrtelnou duši, že ji možná i vyjme – pokud je to vůbec možné – z dosahu nekonečného milosrdenství Nejslitovnějšího a Nejukrutnějšího Boha.

Téhož dne, kdy jsem provedl tuto hanebnost, probudil mne v noci pokřik, že hoří. Záclony mého lůžka byly v plamenech. Hořel celý dům. Manželka, služka a já jsme jen o vlas ohni unikli. Všechno lehlo popelem. Požár pohltil veškerý můj majetek a já jsem od té chvíle propadl zoufalství.

Nesnažím se slabošsky dokazovat příčinnou souvislost mezi pohromou a podlostí. Ale řadím k sobě celý ten řetěz faktů a nerad bych některý článek opominul. Den po požáru jsem se šel podívat na trosky domu. Až na jednu se všechny zdi sesuly. Tou výjimkou byla ne zvlášť silná stěna uprostřed domu, k níž bylo přistaveno čelo mé postele. Omítka na ní celkem odolala žáru ohně, což jsem přičítal nedávnému nátěru. Kolem této stěny se nahrnul hustý zástup lidí a mnozí se zvláště o jednu její část velmi podrobně a dychtivě zajímali. Mou zvědavost podnítila slova jako "Podivné!", "Jedinečné!" a podobné výrazy. Přistoupil jsem blíže a na bílé ploše jsem spatřil podobu obrovské kočky, jakoby vystouplou v basreliéfu. Otiskla se tam s přesností vskutku podivuhodnou. Zvíře mělo kolem krku provaz.

Když jsem ten přízrak spatřil poprvé – pro mne to byl vskutku přízrak –, zůstal jsem ohromen a zděšen. Pak jsem si ale vše rozvážil a ulevilo se mi. Kocoura jsem přece pověsil pokud se pamatuji, v sousední zahradě. Jakmile nastal poplach, nahrnulo se do zahrady plno lidí a někdo zvíře podle všeho ze stromu odřízl a vhodil je otevřeným

oknem do mého pokoje. Patrně to provedl proto, aby mne vyburcoval ze spaní. Jak se pak zřítily ostatní stěny, vmáčkly oběť mé podlosti do vrstvy rozměklé malty a její vápno spolu s plameny a čpavkem zdechliny dotvořily podobiznu, kterou jsem spatřil.

Třebaže jsem se s tímto úděsným zjevem rozumově docela hladce vypořádal – se svědomím jsem to ovšem tak dobře nesrovnal –, přece jen to silně otřáslo mou obrazností. Celé měsíce jsem se nemohl zbavit toho kočičího strašidla a opět se ve mně začal probouzet jakýsi matný cit, ale nebyly to výčitky svědomí, jak se mi zdálo. Dokonce jsem začal litovat ztráty zvířete a ohlížet se v hnusných krčmách, do kterých jsem teď zapadal, po jiném takovém mazlíčkovi, prvnímu aspoň trochu podobném, jenž by mi ztrátu nahradil.

Jedné noci, když jsem zase zpola otupělý vysedával v kterési vykřičené špeluňce, přilákal náhle mou pozornost černý předmět, ležící na jednom z ohromných sudů džinu či rumu, z kterých se zařízení místnosti většinou skládalo. Hleděl jsem několik minut upřeně na vršek sudu a tu mě udivilo, že jsem předmět nezahlédl už dřív. Přistoupil jsem k němu a dotkl se ho. Byl to černý kocour – ohromný – právě tak velký jako Pluto a ve všem mu navlas podobný, krom jedné věci. Pluto neměl na těle jediný bílý chloupek, kdežto tento kocour měl téměř přes celou hruď velikou, rozmazanou bílou skvrnu.

Jakmile jsem se ho dotkl, ihned vstal, začal hlasitě příst, lísal se mi k ruce a zřejmě se radoval, že si ho všímám. Nu, to je přece potvůrka, jakou jsem hledal ! Hned jsem ho také chtěl od hospodského koupit, ten však prohlásil, že mu nepatří – nic o něm prý neví – nikdy předtím ho neviděl. Hladil jsem zvíře dál, a když jsem se pak měl k odchodu, ukázalo se, že se mu zachtělo jít se mnou. Dovolil jsem mu to a cestou jsem se občas shýbl a pohladil ho. Když jsme došli domů, kocour tu okamžitě zdomácněl a žena si ho také ihned velmi oblíbila.

Já jsem však brzy shledal, že se mi začíná protivit. Předpokládal jsem pravý opak, přesto však mě jeho očividná příchylnost – nevím jak a nevím, proč to tak bylo – spíše odpuzovala a obtěžovala. Znenáhla se tento odpor a nedůtklivost vystupňovaly až k rozhořčené nenávisti. Vyhýbal jsem se zvířeti; určitý pocit hanby a vzpomínka na dřívější ukrutnosti mi bránily týrat ho. Několik týdnů jsem ho neudeřil ani jinak netýral, ale znenáhla – opravdu znenáhla mne při pohledu na ně začal jímat nevýslovný hnus a raději jsem od něho mlčky prchal jako před morovou nákazou. Mou nenávist podnítilo nepochybně i to, že jsem hned ráno, jak jsem zvíře přivedl domů, zjistil, že mu tak jako Plutovi chybí jedno oko. Tato okolnost je však tím víc přiblížila mé ženě, která – jak jsem již řekl – byla prodchnuta onou laskavostí, kterou jsem míval i já kdysi v povaze a jež mi připravila tolik prostých, čistých radostí.

Čím silněji se mi však kocour ošklivil, tím byl ke mně přítulnější. Chodil mi v patách s takovou vytrvalostí, o jaké bych čtenáře jen stěží přesvědčil. Ať jsem se kdekoli usadil, již se krčil pod židlí nebo mi vyskočil na kolena a odporně se ke mně lísal. Jakmile jsem se zdvihl a chtěl jsem odejít, zapletl se mi pod nohy a málem mne porazil anebo se mi svými dlouhými, ostrými drápky zaťal do kalhot a vydrápal se mi až na prsa. V takových okamžicích se mi chtělo jedinou ranou ho zabít, avšak přece jen jsem se ovládl; bránila mi v tom jednak vzpomínka na někdejší zločin, ale hlavně přiznám se vám – nesmírný strach před tím zvířetem.

Tento strach nebyl v pravém slova smyslu strachem z nějakého fyzického zla – a přece si nevím rady, jak jinak to nazvat. Já se až stydím přiznat – ano, i v této zločinecké cele se stydím přiznat, že strach a hrůza, které mi zvíře nahánělo, byly

vyvolány pouhopouhou chimérickou představou. Má žena mne nejednou upozorňovala na tvar bílé skvrny v chlupech, o níž jsem hovořil a která vlastně byla jediným viditelným znamením, jímž se cizí zvíře lišilo od kocoura, kterého jsem usmrtil. Čtenář si vzpomene, že toto znamení, ač velké, bylo původně velmi neurčité; avšak zvolna, téměř nepostižitelně nabývalo – a můj rozum se tomu dlouho vzpíral jako nějaké smyšlence – pevného a určitého obrysu. Nakonec dostalo podobu předmětu, jehož jméno se děsím vyslovit –především proto jsem si tu obludu hnusil, bál se jí a byl bych se jí i zbavil, kdybych si byl troufal – dostalo podobu, jak říkám, ohyzdné, příšerné věci – ŠIBENICE! Ó truchlivý, strašlivý nástroji, ztělesňující hrůzu a zločin – agónii a smrt!

Jaký jsem to byl teď ubožák – ta nejubožejší troska lidství! Považte: pouhé zvíře, němá tvář, jejíhož druha jsem zpupně utratil – pouhé zvíře připraví mně – mně, člověku, stvořenému k obrazu Nejvyššího – tolik nevýslovných běd! Ó již nikdy jsem neměl poznat dobrodiní odpočinku – ani ve dne, ani v noci! Ve dne mne zvíře na vteřinu neopouštělo; v noci pak jsem se co hodinu vylekaně probouzel z úděsných, strašidelných snů, avšak ta příšera mi dál horce dýchala do tváře, tiskla mě ohromnou tíhou – vtělená můra, žádnou mocí nezaplašitelná – navěky zavalující mé srdce!

Drcen těmito mukami, nechal jsem v sobě vyhasnout i poslední špetku dobra. Už jen o zlu jsem přemýšlel – nejpodlejší, nejtemnější myšlenky mne vůbec neopouštěly. Má dosavadní popudlivost vybujela v nenávist ke všem věcem, k veškerému lidstvu; a náhlými, častými a nezvladatelnými výbuchy hněvu, do něhož jsem se slepě hroužil, trpěla obvykle nejvíc – ó jaká hanba! – má trpělivá, odevzdaná žena.

Jednoho dne šla se mnou cosi obstarat do sklepa starého stavení, které jsme v chudobě museli obývat. Kocour se po příkrých schodech hnal za mnou a málem mne srazil dolů; to mne rozlítilo k nepříčetnosti. Napřáhl jsem sekeru (zapomněl jsem ve vzteku na dětinský strach, který mi dosud krotil ruku) a chtěl jsem jedinou ranou zvíře skolit. Kdyby ta rána byla dopadla, jistě by byla smrtelná, avšak mou ruku zadržela žena Vydrážděn tímto zásahem k ďábelskému hněvu, vytrhl jsem paži z jejího sevření a zaťal sekyru do jejího mozku. Na místě bez hlesu klesla k zemi.

Sotva jsem tuto obludnou vraždu spáchal, ihned jsem s naprostou rozvahou začal přemýšlet, kam tělo ukrýt. Věděl jsem, že z domu je ani ve dne, ani v noci nemohu odklidit bez nebezpečí, že mě zpozorují sousedé. V hlavě se mi vyrojilo mnoho nápadů. Také jsem si jednu chvíli říkal, že mrtvolu rozkrájím na drobné kousíčky, které pak spálím. Pak mě zase napadlo vykopat pro ni ve sklepní půdě hrob. Anebo jsem uvažoval o tom, že ji na dvoře hodím do studny – nebo ji jako nějaké zboží uložím do bedny, zařídím vše k odeslání a pak pošlu pro nosiče, aby ji z domu odnesl. Konečně jsem připadl na něco, co se mi zdálo mnohem vhodnější než všechno ostatní. Rozhodl jsem se, že ji ve sklepě zazdím – tak jako ve středověku zazdívali své oběti mniši.

K takovému účelu se sklep dobře hodil. Jeho zdi byly stavěny nedbale a nedávno byly ohozeny hrubou omítkou, která ve vlhku ještě neztvrdla. Kromě toho z jedné stěny čněl výstupek vytvořený větrací šachtou či krbem, a ten byl vyzděn a přizpůsoben ostatním stěnám. Byl jsem si jist, že zde mohu snadno vyjmout několik cihel, do díry vložit mrtvolu a všechno zase zazdít jako předtím, takže tu nikdo neodhalí nic podezřelého.

A tento výpočet mne nezklamal. Hasákem jsem cihly snadno vyboural, opatrně jsem mrtvolu přitlačil k vnitřní stěně, v této poloze ji podepřel a pak jsem všechno bez

potíží uspořádal zas tak, jak to původně stálo. Obezřetně, nenápadně jsem si opatřil vápno, písek a štětiny, namíchal jsem omítku, která se nelišila od staré, a nanesl ji velmi pečlivě na nové zdivo. Když jsem skončil, měl jsem uspokojivý pocit, že se vše vydařilo. Zeď ničím neprozrazovala, že by se jí byl někdo dotkl; také smetí jsem pečlivě zametl. Pyšně jsem se rozhlédl a řekl si: "Vida, dnes jsem namouvěru nepracoval nadarmo!"

Teď mi jen zbývalo dopadnout potvoru, která mi způsobila tolik běd; konečně jsem se odhodlal ji zabít. Kdybych byl na ni v tu chvíli padl, byl by její osud zpečetěn, ale ukázalo se, že to prohnané zvíře se tak polekalo mého běsnění, že se střeží objevit přede mnou v mé nynější náladě. Nelze vylíčit, nelze si představit ten hluboký, blažený pocit úlevy v mé hrudi, když jsem shledal, že ten hnusný tvor je pryč. Ani v noci se neukázal – a tak jsem aspoň jednu noc od jeho příchodu do domu tvrdě a pokojně spal; ach ano, spal jsem, třebaže mou duši tížila vražda!

Minul druhý a třetí den, ale můj trýznitel nepřicházel. Opět jsem dýchal jako volný člověk. Ta obluda prchla v hrůze navždy z mého domu! Víckrát už ji nespatřím! Jaké ohromné štěstí mne potkalo! Pocit viny za temný čin mne příliš netrápil. Vyslýchali mne, ale na všechny dotazy jsem bez nesnází odpověděl. Dokonce nařídili domovní prohlídku – ale nic přece nemohli vypátrat. Hleděl jsem s jistotou vstříc budoucí blaženosti.

Čtvrtý den po vraždě mne naprosto nečekaně navštívili policisté a začali znovu celý dům velmi podrobně prohledávat. Byl jsem přesvědčen, že má skrýš je prostě nevypátratelná, a nepocítil jsem tedy ani stín rozpaků. Uředníci mne vybídli, abych je při prohlídce doprovázel. Prozkoumali každičkou škvíru, každý koutek. Nakonec už potřetí nebo počtvrté sestoupili do sklepa. Nehnul jsem brvou. Srdce mi tlouklo klidně jako člověku pohříženému v nevinný spánek. Procházel jsem se sklepem z jednoho konce na druhý. Založil jsem si

ruce na prsou a bezstarostně bloumal kolem. Policisté byli prohlídkou naprosto uspokojeni a už se chystali odejít. Mé srdce překypovalo radostí, kterou jsem nedovedl ukrotit. Prahl jsem po tom, abych vyslovil aspoň jediné vítězné slůvko a dvojnásob tak pocítil jejich přesvědčení o mé nevině.

"Pánové," řekl jsem, když už stoupali po schodech nahoru, "těší mě, že jsem rozptýlil vaše podezření. Buďte zdrávi a buďte o maličko vlídnější, pánové. Mimochodem – tohle je velmi dobře stavěný dům." (V zuřivé touze říci něco nenuceně jsem už sotva věděl, co vůbec povídám). – "Dá se říci skvěle stavěný dům. Tyto zdi – už jdete, pánové? – tyto zdi jsou důkladně stavěny." A tu, posedlý chvástavostí, zabušil jsem holí, kterou jsem držel v ruce, právě na onen kus zdiva, za kterým stála mrtvola mé drahé ženy.

Ó Bože, proč jsi mne neochránil, proč jsi mne nevytrhl z drápů arciďasa! Ještě nedozněla ozvěna mých úderů, a již mi z hrobky odpovídal hlas! Byl to pláč – zprvu tlumený a přerývaný jako vzlykot dítěte, ale znenáhla propukající v táhlý, ječivý a nepřetržitý křik, v zrůdné a nelidské vytí – kvílivý skřek hrůzy i triumfu, jaký se může jen z pekla ozývat, mnohohlasý skřek z hrdel zatracenců, zmítajících se v mukách, i satanů, jásajících nad jejich zatracením.

Bylo by bláhové mluvit o tom, co jsem si tenkrát myslel. V mrákotách jsem dovrávoral k protější stěně. Ti nahoře na okamžik strnuli děsem i bázní. Ale v příštím okamžiku již tucet statných paží strhávalo zeď. Zbortila se v jediném kuse. Před

očima policistů se zjevila vzpřímená mrtvola, již značně rozložená, střísněná sedlou krví. Na její hlavě sedělo s rozšklebenou rudou tlamou a jediným ohnivým okem ohyzdné zvíře, které mne úskokem svedlo k vraždě a jehož zrádný hlas mne vydal katu. Zazdil jsem obludu do hrobky!

Zánik domu Usherů

ZÁNIK DOMU USHERŮ

Son coeur est un luth suspendu; Sitôt qu'on le touche il résonne.

(Jeho srdce je loutna zavěšená; sotva se ho dotkneš, zní.)

Po celý kalný, ponurý podzimní den, v němž se neozval jediný hlásek, v němž tísnivé mraky visely z nízké oblohy, projížděl jsem zcela sám na koni neobyčejně pustou končinou země a teprve s večerními stíny dorazil jsem na dohled k neblahému domu Usherů. Nevím proč – ale jak jsem jen na dům pohlédl, zaplavil mou duši nepřekonatelný stesk. Říkám nepřekonatelný, neboť jej nezmírnilo ani dojetí, to napůl slastné, poetické dojetí, s jakým prožíváme i nejčernější obrazy smutku a děsu v přírodě. Zahleděl jsem se na scenérii před sebou – na vlastní dům a prosté rysy krajiny kolem, na holé zdi, na prázdná, očím podobná okna, na pár trsů bujné ostřice, na několik bílých kmenů zetlelých stromů – hleděl jsem na to všechno s takovou sklíčeností v duši, jakou nemohu přirovnat k žádnému pozemskému zážitku; snad jen k rozčarování poživače opia, k tomu krutému skoku do všedního dne, kdy rouška snu ohavně spadne. Na srdce mi dolehl mrazivý chlad, skleslost, ošklivost – myšlenky prostoupila neskonalá pustota a ničím na světě nedokázal jsem vykřesat z fantazie špetku vznešenosti. Co to jen je, uvažoval jsem, co mne tak podlomilo při pohledu na dům Usherů? To byla záhada, kterou jsem nedovedl rozluštit; a nemohl jsem ani zaplašit šeré přeludy, které na mne v zamyšlení dotíraly. Musel jsem z nouze přijmout neuspokojivý závěr, že určitá seskupení i prostých přírodních jevů mají nepochybně moc takto na nás působit, avšak rozbor té moci je přece jen nad náš rozum. Pak jsem si řekl, že snad stačí pozměnit uspořádání scény či jen některých drobností v celkovém seskupení – a truchlivý dojem se zmírní anebo docela pomine. S touto myšlenkou jsem zabočil k sráznému břehu černého ponurého močálu, jehož lesklá hladina přiléhala až k obydlí, avšak s děsem ještě otřesnějším než prve hleděl jsem dolů, na obrácený, zrcadlový obraz šedé ostřice, přízračných kmenů, prázdných očí oken.

A přece jsem byl odhodlán pobýt v tomto truchlivém domě několik týdnů. Jeho majitel Roderick Usher býval jedním z druhů mých dětských her, ale od našeho posledního setkání uběhlo už mnoho roků. Nedávno jsem však na vzdáleném venkově dostal od něho dopis – dopis, na který pro jeho vášnivý, naléhavý tón nebylo možno odpovědět jinak než osobní návštěvou. Již rukopis prozrazoval nervové rozrušení. Pisatel hovořil o vážné tělesné chorobě – o duševní poruše, která ho prý sužuje – o vroucím přání spatřit mne, svého nejlepšího, ba jediného osobního přítele – v naději, že mu má milá společnost přinese v nemoci úlevu. A právě pro způsob, jakým mi to všechno sděloval, s jakou niternou naléhavostí mne o to žádal, nemohl jsem váhat a bez odkladu jsem uposlechl této – vím dobře – prapodivné výzvy.

Třebaže jsme jako hoši bývali důvěrnými kamarády, věděl jsem toho o svém příteli vskutku málo. Býval vždy přehnaně uzavřený. Byl jsem si však vědom, že jeho starobylý rod slul od nepaměti vzácnou citlivostí, která se už věky projevovala v četných jemných uměleckých dílech; v době nedávné pak o ní svědčí časté skutky štědré, a přece nevtíravé dobročinnosti a také náruživý zájem o hudbu, totiž spíše o její složité formy, než o její obecně přijatou a srozumitelnou krásu. Dověděl jsem se také velmi pozoruhodnou věc, že kmen rodiny Usherů, odpradávna nesmírně vážený, nevydal ze sebe nikdy sebemenší trvalou poboční větev, jinými slovy, že celá rodina pochází, a kromě nepatrných a velmi dočasných výjimek pocházela, z jediné přímé

linie. Když jsem pak přemítal o tom, jak dokonale se vlastnosti panství shodují s vlastnostmi rodu, o tom, jak se obojí během dlouhých staletí patrně navzájem ovlivňovalo, usoudil jsem, že snad právě tento nedostatek – ta chybějící poboční větev – a tedy i neúchylné přenášení dědictví i jména z otce na syna, nakonec obě složky ztotožnily, takže dědičný titul splynul s podivným, dvojvýznamným pojmenováním "Dům Usherů". A tento pojem zahrnoval v myslích venkovských lidí, kteří ho užívali, zřejmě rodinu i rodinné sídlo.

Jak jsem již řekl, měl můj poněkud dětinský pokus – totiž že jsem pohleděl dolů na hladinu močálu – jediný účinek; zesílil první úděsný dojem. Není pochyby o tom, že čím silněji jsem si uvědomoval, jak mne zachvacuje strach – byl to pověrečný strach, proč to nepřiznat? – tím rychleji sám strach rostl. Dávno jsem věděl, že všechny pocity vyvolané hrůzou podléhají tomuto paradoxnímu zákonu; a snad tedy jen proto, když jsem zas odvrátil oči od obrazu ve vodě a upřel je přímo na dům, vyvstala mi v mysli zvláštní představa – představa opravdu tak absurdní, že ji uvádím, jen abych ukázal strhující moc těchto tísnivých prožitků. Vydráždil jsem do té míry svou obrazotvornost, že jsem opravdu uvěřil, že celou budovu i vše kolem ní obestírá ovzduší, které je vlastní jen sídlu a nejbližšímu okolí – ovzduší, které se v ničem nepodobá povětří nad námi, ale vyvěrá ze ztrouchnivělých stromů, šedých zdí, zamlklého močálu – otravné, mystické výpary, tíživé a lezavé, takřka neznatelné, s nádechem barvy olova.

Setřásl jsem z mysli to, co nemohlo být ničím jiným než snem, a začal jsem zevrubně zkoumat skutečný vzhled budovy. Nejnápadnější se mi na ní zdála její nesmírná staroba. Věky ji notně znetvořily. Celý zevnějšek pokrývala drobounká plíseň, jejíž tkanivo splývalo v jemné spleti z okapů. A přece nedělal celek dojem nějakého mimořádného rozpadu. Nikde jsem neviděl pobořené zdivo, třebaže části dosud zcela zachovalé ostře kontrastovaly s jednotlivými kameny, které se již drolily. V mnohém mi to připomínalo klamnou soudržnost starého řezbářského díla, jež léta a léta trouchniví v opuštěném sklepě, nerušeno sebemenším závanem čerstvého vzduchu. Přes tyto povrchové známky sešlosti neprozrazovala stavba žádnou znatelnější nepevnost. Snad oko pátravého pozorovatele by odhalilo takřka neviditelnou trhlinu, která se klikatě táhla seshora dolů a ztrácela se posléze v kalné vodě močálu.

Když jsem si všechno prohlédl, přejel jsem po krátké hrázi k domu. Sluha mi odebral koně a já jsem vstoupil pod gotickou klenbu dvorany. Odtud mne komorník neslyšným krokem mlčky odváděl spletí temných chodeb k pracovně svého pána. Nedovedu si to vysvětlit, ale mnohé věci, které jsem cestou zahlédl, prohloubily temné pocity, o kterých jsem se zmínil. Předměty kolem mne, ať to byly řezby na stropech, chmurné čalouny na stěnách, ebenová čerň podlahy nebo fantazmagorické heraldické trofeje, které se při každém kroku rozřinčely, byly sice věci, na jaké jsem byl od dětství zvyklý – a rád jsem si přiznával, jak je mi to všechno běžné – přece však jsem užasl nad neobvyklostí představ, které tyto obyčejné zjevy podnítily. Na jednom schodišti jsem se setkal s rodinným lékařem. Měl jsem dojem, že mu z tváře čiší jednak poťouchlost, jednak rozpaky. Poplašeně mne pozdravil a šel dál. Tu komorník rozevřel dveře a uvedl mne k pánovi.

Pokoj, do kterého jsem vstoupil, byl velmi prostorný a vysoký. Okna tu byla dlouhá, úzká, lomená a tak vysoko nad černou dubovou podlahou, že byla z místnosti naprosto nepřístupná. Mřížovím sem pronikaly chabé záblesky karmínových červánků, které zřetelněji ozařovaly jen nápadnější předměty nablízku; marně jsem se však namáhal dohlédnout do odlehlejších koutů komnaty či do výklenků klenutého,

prolamovaného stropu. Po stěnách visely tmavé drapérie. Celkové zařízení bylo bohaté, ale nepohodlné, zastaralé a zchátralé. Povalovalo se tu mnoho knih a hudebních nástrojů, ty však obraz nikterak neoživovaly. Cítil jsem, že dýchám ovzduší smutku. Úděsný, niterný a nezaplašitelný stesk snášel se všude a vše prostupoval.

Jakmile jsem vstoupil, zvedl se Usher z pohovky, na které ležel natažený, a nadšeně, vřele mne uvítal. Zprvu mně napadlo, že je v tom až přemíra srdečnosti – jakási chtěnost znuděného světáka, avšak krátký pohled na jeho tvář mne přesvědčil o jeho naprosté upřímnosti. Usedli jsme, a když se chvílemi zamlčel, hleděl jsem na něj s pocitem zpola soucitu, zpola hrůzy. Opravdu neznám člověka, který by se v tak krátké době tak strašlivě změnil, jako se změnil Roderick Usher! Jen stěží jsem mohl uvěřit, že ta lidská troska přede mnou je totožná s druhem mých chlapeckých let. A přece rysy jeho tváře neztratily nic ze své pozoruhodnosti: mrtvolně bledá pleť; oči velké, průzračné a nesrovnatelně třpytné; rty poněkud tenké a velmi bledé, přitom však nádherně vykrojené; nos jemného židovského tvaru s neobvykle širokým chřípím; něžně vykroužená brada, jen málo vyčnělá, zračící jistý nedostatek duševní energie; vlasy měkčí a tenčí než pavučina – tyto rysy spolu s nepřiměřeným rozpětím lebky nad spánky vytvářely zjev, na který nelze jen tak zapomenout. A hle, stačilo jen trochu vyšinout základní charakter těchto rysů a výraz, který kdysi vyjadřovaly – a nastala taková změna, že jsem byl na pochybách, s kým mluvím. Nejvíce jsem se ulekl, ba zděsil nynější příšerné bledosti pleti a nezemského lesku očí. Také své hedvábné vlasy nechával teď růst zcela nepěstěně, a když jsem viděl, jak mu jejich rozcuchané, tenounké praménky spíše povlávají, než splývají kolem tváře, nemohl jsem při vší snaze spojit jejich rozháranost s představou něčeho prostě lidského.

V chování mého přítele mne okamžitě zarazila rozpolcenost – nedůslednost; a brzy jsem poznal, že pramení z matných a marných pokusů přemoci ustavičné chvění, jakousi nesmírnou úzkost. Na něco podobného jsem byl vlastně už připraven jednak jeho dopisem, jednak jsem si vybavil určité sklony patrné už v dětství, a také jsem mnohé poznal z jeho příznačné tělesné soustavy a temperamentu. Chvílemi se choval bujaře, chvílemi sklesle. Hlas mu rychle přecházel od zajíkavé nerozhodnosti (kdy v něm patrně životní síla nadobro uhasla) až k jakési rázné stručnosti – k úsečnému, důraznému, nespěchavému a hrdelnímu tónu – k té ztěžklé, pečlivě vážené a bezvadně artikulované duté mluvě, jakou slýcháme u zatvrzelých pijanů či nevyléčitelných kuřáků opia ve chvílích nejsilnějšího rozrušení.

Tímto způsobem hovořil o smyslu mé návštěvy, o tom, jak toužebně si přál mne vidět a jakou útěchu ode mne očekává. Dosti obšírně líčil povahu své choroby. Byla to podle jeho názoru vada vrozená a rodová, na kterou marně hledá lék – pouhá nervová předrážděnost, dodal zase vzápětí, která bezpochyby co nevidět přejde. Projevuje se řadou  nepřirozených  pocitů.  Některé  z nich,  když  je  rozbíral,  mne  zaujaly i překvapily; ale možná že mne ovlivnily i jeho obraty a celkový způsob vyprávění. Trpěl až zrůdnou přecitlivělostí smyslů; snášel pouze jídla bez jakékoli chuti; mohl nosit šaty jen z určité látky; vůně všech květin ho odpuzovaly; sebeslabší světlo mu trýznilo oči; a ze zvuků mu nenaháněly hrůzu jen zvuky některých strunných nástrojů.

Poznal jsem, že je v područí jakéhosi zvráceného děsu: "Já zahynu," říkal, "já jistojistě zahynu na tuhle žalostnou slabost. To bude má smrt, ano, to a nic jiného. Děsím se všeho, co přijde, ale ne přímo toho, jen následků. Třesu se při pomyšlení, že se přihodí něco malicherného, nějaká hloupost, která přivolá tu nesnesitelnou úzkost. Nebezpečí se vlastně nebojím, bojím se jen jeho neúprosného následku – hrůzy.

V tomhle vyčerpaném, zuboženém stavu cítím, že dříve či později přijde chvíle, kdy i s rozumem musím ztratit život, že jej ztratím v boji s odporným přízrakem, kterým je – STRACH."

Z jeho úryvkovitých, matných narážek jsem poznal i další podivný rys jeho duševního rozpoložení. Podléhal jistým nadsmyslným představám o domě, který obýval a z kterého se už dlouhá léta na krok nevzdálil – představám o působení sil, jejichž mystickou moc líčil příliš mlhavě, abych se zde o ní rozepisoval – představám o tom, jak prý si jisté vlastnosti již samé hmoty a tvaru rodinného sídla, jimž byl tak dlouho vystaven, podmanily jeho duši, jak nakonec hmotná podstata šedých zdí a věží i kalného močálu, v němž se zrcadlily, ovládly duchovní podstatu jeho bytosti.

Přece však připouštěl, byť nerad, že zádumčivost, která ho tak tíží, může mít do jisté míry přirozenější a daleko zřejmější původ: je to těžká a vleklá choroba, ba blížící se již smrt jeho vroucně milované sestry – jeho jediné společnice po dlouhá léta – jeho poslední a jediné příbuzné na světě. "Kdyby zemřela," řekl s trpkostí, na kterou nikdy nezapomenu, "zůstanu zde já, zoufalý a slabý, jako poslední potomek starého rodu Usherů." Za jeho řeči přešla zvolna lady Madeline (tak se totiž jmenovala) odlehlým zákoutím místnosti a zmizela, aniž mne zpozorovala. Hleděl jsem na ni s krajním úžasem, v němž bylo i trochu hrůzy, a přece jsem si tyto pocity

vůbec nedovedl vysvětlit. Sledoval jsem ji, jak se vzdaluje, a všechno ve mně strnulo. Jakmile se za ní zavřely dveře, hledaly mé oči bezděčně a dychtivě tvář jejího bratra – ten však zabořil obličej do dlaní a viděl jsem, jak mu vyzáblé prsty ještě příšerněji zesinaly a jak mu jimi kanou proudy horoucích slz.

Lékaři lady Madeline si s její nemocí nevěděli již dlouho rady. Trvalá apatie, postupné vyčerpávání organismu, přechodné, ale časté záchvaty částečně kataleptické povahy – tak zněly nezvyklé diagnózy. Až dosud útrapám choroby statečně vzdorovala a až dosud nezůstávala trvale na lůžku; avšak na sklonku večera v den mého příjezdu ji ničivá moc hubitelky (jak mi v noci Usher nevýslovně rozechvěn oznámil) zlomila; i poznal jsem, že můj jediný kratičký pohled na ni byl patrně i pohledem posledním – že už ji víckrát, aspoň pokud bude naživu, nespatřím.

V příštích dnech jsem ani já, ani Usher její jméno nevyslovili; a po tu dobu jsem se všemožně snažil rozptýlit přítelovu melancholii. Malovali jsme a četli spolu anebo jsem očarován poslouchal, jak vášnivě improvizuje na svou výmluvnou kytaru. Avšak čím důvěrněji jsme se sbližovali, a tedy čím hlouběji jsem mohl proniknout do tajů jeho duše, s tím větší hořkostí jsem si uvědomoval, jak marná je veškerá snaha rozjasnit mysl, z které čiší temnota jako neměnná vrozená vlastnost a prostupuje všechny hodnoty duchovního i fyzického světa nekonečnou záplavou smutku.

Nikdy mi nevymizí z paměti ty unášející hodiny, které jsem trávil s pánem Usherova domu. Přece však bych se nadarmo namáhal přesněji objasnit povahu našich studií, jimiž jsme se zabývali a do kterých mne zasvěcoval. Vznětlivá, chorobná představivost vrhala na vše infernální svit. Navždy mi budou znít v uších jeho dlouhé improvizované žalozpěvy. Zvláště truchlivou vzpomínku jsem si zachoval na jednu podivně přetvořenou a rozvedenou verzi divoké melodie posledního Weberova valčíku. O obrazech, v nichž si jeho složitá fantazie libovala, které se každým tahem štětce rozplývaly ve větší mlhavost – a ta mne děsila tím víc, čím méně jsem chápal, proč se děsím – o těchto malbách (ač si je dovedu jasně vybavit) bych se marně pokoušel sdělit víc, než co se dá obsáhnout – a je toho pramálo – pouze psaným slovem. Svrchovaná prostota, nahá linie jeho kresby člověka přitahovala i odpuzovala.

Maloval–li někdy nějaký smrtelník pouhé pojmy, pak to byl Roderick Usher. Ve mně alespoň – v tehdejším prostředí – probouzely ty čiré pomyslnosti, které můj přítel melancholik vrhal na plátno, nesnesitelný pocit posvátné hrůzy, pocit, který mne nikdy ani trochu neznepokojoval třeba při pohledu na snové, rozvášněné, a přitom tak konkrétní přeludy malíře Fuseliho.

Mohl bych aspoň přibližně popsat jeden z těch fantazmagorických výtvorů, který nebyl malován v tak přísně abstraktním duchu. Malý obrázek představoval vnitřek nesmírně dlouhé, pravoúhlé krypty či tunelu s nízkými stěnami, hladkými, bílými, ničím nepřerušenými, nezdobenými. Jisté podružné detaily obrázku probouzely živou představu, že kobka leží úžasně hluboko pod zemským povrchem. Po celé její ohromné délce nebyl nikde vidět východ, nebylo možno rozeznat ani pochodeň či jiný umělý světelný zdroj, a přece se tím prostorem šířila záplava oslnivých paprsků, nořících celek do strašidelného a nepřirozeného jasu.

Zmínil jsem se již o chorobném stavu jeho sluchového orgánu; pacient nesnášel žádnou hudbu kromě jistých akordů hraných na strunné nástroje. Snad právě z tohoto úzkého výběru, kterým se také omezoval při hře na kytaru, vznikl do značné míry fantastický styl jeho přednesu. Ovšem vášeň a lehkost, s jakou improvizoval, se nedá takto vysvětlit. Jak nápěv, tak slova jeho nezkrotných skladeb (nezřídka totiž improvizoval i slovní rýmovaný doprovod) byly zřejmě výsledkem oné duševní vyklidněnosti a soustředěnosti, kterou jsem u něho pozoroval, jak jsem již naznačil, jen v okamžicích vrcholného, uměleckého vzepětí. Slova jedné z těchto rapsodií jsem si snadno zapamatoval. Uchvátila mne při jeho přednesu tak mocně asi proto, že jsem tehdy poprvé z jejího skrytého, mystického významu vycítil, jak plně si Usher uvědomuje vratkou vládu svého vznešeného rozumu. Verše, nazvané Očarovaný palác, zněly přibližně, ne–li doslova, takto:

V nejzelenějším koutu země, dobří andělé kde sní, zvedal kdysi bílé témě palác pyšný, překrásný.

V údolí, kde vládl Rozum, tam hrad stál!

Nad sličnější stavbou cherub nikdy křídla nerozpjal!

Vlajky žluté, zlaté, slavné povlávaly na valech

(to vše bylo v době dávné, v zapomenutých již dnech) a kdejaký větřík svěží

si s nimi hrál –

polaskav zdi zdobných věží, rozvoněný letěl dál.

V šťastné dolině té poutník viděl oknem zářícím

k melodii ladné loutny duchy v rytmu tančící kolem trůnu, na němž seděl v pompě královské,

v lesku, jenž mu přináležel, sám panovník říše své.

Palácová brána plála perlami a rubíny

a jí šuměla a vála, vála po všechny ty dny

Echa, kterým bylo dané šířit v dál

(hlasy krásy neslýchané) vtip a moudrost, jíž slul král.

Zlí duchové v šerém šláři přepadli však jeho říš. (Truchleme – vždyť ranní zář vladař nezahlédne již!)

Sláva, jež dům oblévala jak pestrý květ,

němou zkazkou se teď stala dávno mrtvých let.

Kdo teď zbloudí do doliny, spatří oknem krvavým hrůzné, fantastické stíny křepčit k tónům drásavým, a jak peřej proudí branou smečka zběsilá;

zří ji věčně rozchechtanou – úsměv navždy ztratila.

Vzpomínám, jak nás myšlenky této balady zavedly k úvahám, v nichž Usher projevil názor, který uvádím ani ne tak pro jeho novost (neboť někteří lidé smýšleli podobně) jako spíš pro tvrdošíjnost, s jakou jej Usher hájil. Tento názor zhruba tvrdil, že rostlinstvo má schopnost vnímání. Ovšem Usherova rozháraná mysl dodala myšlence poněkud smělejší podobu; podle něho vztahovala se tato citlivost za určitých podmínek i na říši nerostů. Nemám slov, kterými bych vylíčil celou šíři jeho přesvědčení ani jeho vášnivé zaujetí pro ně. Jeho víra ovšem souvisela (jak jsem již napověděl) s šedými kameny sídla Usherových předků. Domníval se, že podmínky oné vnímavosti jsou zde splněny souladným seskupením těchto kamenů, řádem jejich rozmístění i rozmístění plísně, která je pokrývá,  i zetlelých stromů kolem – a především dlouhým, ničím nepřerušeným trváním tohoto seskupení i jeho odrazu v nehybné hladině močálu. Důkaz – důkaz této citlivosti – je prý přece patrný (ulekl jsem se, když to řekl) v postupném, ale vytrvalém zhušťování onoho svébytného ovzduší kolem vody i zdí. Výsledek prý mohu rozpoznat v té tiché, ale neodbytné a strašlivé síle, která již staletí utváří osudy jeho rodiny a která z něho udělala to, co vidím – to, co je. K těmto názorům netřeba nic dodávat a já raději pomlčím.

Naše knihy – knihy, které již léta tvořily nemalou část duchovního života nemocného – přesně odpovídaly, jak se dalo tušit, tomuto druhu fantastiky. Ponořili jsme se do četby děl, jako jsou Ververt et Chartreuse od Gresseta; Belphegor od Machiavelliho; Nebe a peklo od Swedenborga; Podzemní výprava Mikuláše Klimma od Holberga; Chiromantika od Roberta Fluda, Jeana D'Indaginé a De la Chambra, Thieckova Cesta do modravých dálek a Campanellův Sluneční stát. Velmi si Usher oblíbil malé

osmerkové vydání Directorium Inquisitorum od dominikána Eymerica de Gironna a nad stránkami Pomponia Mely o starých afrických satyrech a oegipanech dovedl prosnít hodiny. Největší potěchu mu však poskytovala četba neobyčejně vzácné a podivuhodné knihy v gotickém kvartu – katechismu jedné zapomenuté církve – Vigiliae Mortuorum secundum Chorum Ecclesiae Moguntinae.

Na temné obřady z této knihy a pravděpodobný vliv, který měly na Ushera, musel jsem vzpomenout, když mi jednoho večera stručně oznámil, že lady Madeline skonala a on že má v úmyslu uložit její tělo (ještě než bude definitivně pohřbeno) na čtrnáct dní do jedné z četných kobek v hlavních zdech budovy. Věcný důvod, který pro své zvláštní počínání uváděl, byl takový, že jsem si jej netroufal vyvracet. Odhodlal se prý k tomu s ohledem na neobvyklou povahu nemoci zesnulé sestry, kvůli jistým dotěrným a příliš zvídavým dotazům jejího lékaře, a také proto, že rodinná hrobka leží na odlehlém a nechráněném místě. Nechci popírat, že když jsem si vybavil podezřelou tvář osoby, kterou jsem potkal na schodech v den svého příjezdu, ani trochu se mi nechtělo stavět proti tomu, co jsem ostatně pokládal za neškodné a nikterak nepřirozené opatření.

Na Usherovu žádost pomáhal jsem mu osobně při ukládání mrtvé do její dočasné hrobky. Rakev s tělem jsme sami dva odnesli na místo odpočinku. Krypta, do níž jsme ji uložili (a která byla tak dlouho uzavřena, že nám v dusném ovzduší bezmála uhasly pochodně a v přítmí jsme takřka neviděli), byla malá, vlhká, bez přístupu světla a ležela velmi hluboko, přímo pod křídlem budovy, v němž byla má ložnice. Za dávných feudálních dob jí zřejmě používali k nejhorším účelům jako žaláře, v pozdějším čase pak jako skladiště střelného prachu nebo jiných vznětlivých látek, neboť část podlahy a celý vnitřek dlouhé chodby, kterou jsme tam přišli, byly důkladně pobity mědí. Masivní železné dveře byly podobně chráněny. Byly tak těžké, že při otáčení v závěsech pronikavě skřípaly.

Když jsme své truchlivé břímě složili v těchto končinách hrůzy na máry, poodkryli jsme dosud nepřipevněné víko rakve a pohlédli mrtvé do tváře. Nápadná podoba bratra a sestry poprvé teď upoutala mou pozornost a Usher, vytušiv snad mé myšlenky, zašeptal několik slov, z nichž jsem vyrozuměl, že zesnulá a on byli dvojčata a že se vždy nevýslovně milovali. Náš pohled spočinul na mrtvé jen krátce – nemohli jsme na ni hledět bez úděsu. Nemoc, která tuto ženu sklála v rozkvětu mladých let, zanechala, jak to u všech chorob nepochybně kataleptické povahy bývá, na hrudi a ve tváři slabounký nádech zardění a na rtech onen nevěrohodný, utkvělý úsměv, tak hrůzný ve chvíli smrti. Opět jsme víko přiklopili a utáhli šrouby, zamkli železné dveře a s námahou si pak razili cestu do příbytků v horní části domu, z které čišela nemenší chmura.

Po několika dnech krutého žalu objevila se v projevech duševní choroby mého přítele patrná změna. Jeho obvyklé způsoby byly tytam. Zanedbával anebo zapomínal na vše, čím se až dosud zabýval. Chvatně, poplašeně a bezcílně bloudil z pokoje do pokoje. Jeho tvář, pokud to bylo možné, ještě příšerněji zesinala – avšak třpyt jeho očí nadobro pohasl. Již jsem nezaslechl dřívější občasnou drsnost v jeho hlase, teď bylo pro jeho mluvu příznačné jen rozechvělé tremolo, jako by se stále chvěl hrůzou. Měl jsem chvílemi dojem, že jeho nepřestajně vzrušená mysl zápasí s nějakým tíživým tajemstvím, že si dodává odvahy vyslovit je. Pak jsem byl opět nucen vykládat si vše pouhými nepostižitelnými vrtochy šílenství, neboť jsem ho vídal, jak hodiny a hodiny vytřeštěně, soustředěně zírá do prázdna, jako by naslouchal nějakému pomyslnému

zvuku. Nebylo divu, že jeho stav mě děsil – že mě nakazil. Cítil jsem, jak zvolna, ale neúprosně podléhám náporu jeho fantastických, a přece podmanivých bludů.

Neblahou moc těchto pocitů jsem okusil zejména v noci sedmého nebo osmého dne po uložení lady Madeline do podzemní hrobky. Ulehl jsem, ale spánek nepřicházel – míjela hodina za hodinou. Snažil jsem se rozumem překonat nervozitu, která mne sužovala. Pokoušel jsem se sama sebe přesvědčit, že mnohé z toho, a snad vše, co na mne tak ošklivě doléhá, se dá vysvětlit ponurým zařízením pokoje – tmavými, potrhanými závěsy, které vzdouvány poryvy vzmáhající se bouře nepokojně se třepotaly po stěnách a protivně šelestily kolem ozdob mého lože. Avšak marně jsem se namáhal. Celé mé tělo se neovladatelně roztřáslo a posléze mi zavalila srdce můra nepochopitelné tísně. Když jsem ji přece jen s námahou zaplašil, zvedl jsem se na polštáři, a zíraje úporně do černé tmy pokoje, naslouchal jsem – nevím proč, snad puzen náhlým vnuknutím – jakýmsi hlubokým, neurčitým zvukům, které se ozývaly v dlouhých intervalech, kdy bouře utichala – bůhví odkud. Přemožen nevysvětlitelným, avšak nesnesitelným pocitem strachu, naházel jsem na sebe chvatně šaty (již jsem věděl, že této noci neusnu) a snažil jsem se vytrhnout z žalostného stavu, do něhož jsem upadl, tím, že jsem rychle přecházel po místnosti.

Sotva jsem tak několikrát přešel, upoutaly mou pozornost lehké kroky na sousedním schodišti. Ihned jsem poznal, že je to Usher. Vzápětí také lehounce zaklepal na dveře a vstoupil s lampou v ruce. Jako obvykle měl tvář křídově bílou – ale oči mu teď navíc zářily jakousi šílenou rozjařeností; celé jeho chování prozrazovalo potlačovanou hysterii. Jeho vzhled mne sice děsil, ale všechno bylo lepší než samota, jíž jsem tak dlouho trpěl – a proto jsem jeho společnost uvítal s úlevou.

"A tys to neviděl?" řekl náhle, když se předtím kolem sebe mlčky rozhlížel – "tak tys to neviděl? Ale počkej, však to uvidíš!" S těmito slovy zastínil opatrně lampu, přistoupil chvatně k jednomu z oken a otevřel je dokořán vstříc bouři.

Dravý van vichřice nás bezmála srazil k zemi. Byla to opravdu bouřlivá noc a přitom děsivě krásná, v hrůze i kráse fantasticky jedinečná. Smršť se zřejmě chystala propuknout v našem sousedství, neboť vítr kolem nás co chvíli prudce měnil směr a mračna (doléhající až na samé věže) se jako živá divoce valila proti sobě – jak jsme i přes jejich nesmírnou hustotu mohli pozorovat – ale přitom se vůbec nevzdalovala. Říkám, že jsme to i přes velikou hustotu mračen mohli pozorovat – a přece jsme nezahlédli ani měsíc, ani hvězdy, nikde se neukázal jediný zákmit blesku. Avšak spodní okraj obrovských nakupenin vzdutých par, stejně jako všecky předměty na zemi kolem nás, plály v nepřirozeném světle bledě světélkujícího, ale jasně viditelného dýmného oparu, který se vznášel v prostoru a zahaloval dům.

"Nesmíš – ne, na to se nesmíš dívat!" řekl jsem rozechvěně Usherovi a odvedl jsem ho s mírným nátlakem od okna k židli. "Úkazy, kterých se děsíš, jsou jen běžné elektrické výboje – anebo je docela možné, že vznikají z těch odporných miazmat močálu. Pojď, zavřeme to okno; vzduch je mrazivý a pro tvé zdraví nebezpečný. Podívej, mám tu jednu z tvých oblíbených romancí. Budu číst, ty budeš poslouchat, a tak nám ta strašná noc uběhne."

Stařičká knížka, kterou jsem vytáhl, byl Šílený Trist od sira Launcelota Canninga, ale nazval jsem ji Usherovou oblíbenou četbou spíše v smutném žertu než doopravdy; neboť po pravdě řečeno, sotva něco z její kostrbaté a nudné rozvláčnosti mohlo zajímat přítelova vznešeného, vnímavého ducha. Byla to však jediná knížka, která byla zrovna po ruce, a já jsem aspoň skrovně doufal, že četba i takových nesmyslných

hloupostí rozptýlí vzrušení, které zádumčivcem zmítalo (vždyť v dějinách duševních poruch je mnoho podobných paradoxů). Kdybych byl mohl soudit podle živého, účastného výrazu, s jakým naslouchal (nebo zdánlivě naslouchal) slovům té báchorky, byl bych mohl vskutku jásat nad úspěchem svého nápadu.

Došel jsem k známému místu příběhu, kde hrdina knihy Ethelred po marných pokusech dostat se po dobrém do poustevníkova příbytku, chce se vstupu domoci násilím. Líčí se to, jak si snad vzpomínáte, těmito slovy:

"A Ethelred, od přírody zmužilý a nyní po silném víně, jež vypil, ještě silnější, nemařil více čas vyjednáváním s poustevníkem,  jenž byl vskutku neústupný a zlovolný, ale pociťuje na plecích déšť a obávaje se nadcházející bouře, pozdvihl svůj palcát a několika ranami vyrazil ve dveřích otvor pro svou obrněnou ruku; a poté, vniknuv dovnitř, rozbil, rozerval a roztříštil vše napadrť, takže lomoz a dutý praskot dřeva se rozléhal a šířil po celém lese."

Když jsem skončil tuto větu, trhl jsem sebou a na okamžik přestal číst, neboť se mi zdálo (třebaže jsem si hned řekl, že mne tak mate zjitřelá obraznost), že odkudsi, z nějaké odlehlé části domu, mi k uším nejasně doléhá zvuk, který pro svou naprostou podobnost by mohl být ozvěnou (samozřejmě zdušenou a matnou) právě toho praskotu a lomozu, který sir Launcelot tak důkladně vylíčil. Byla to nepochybně jen náhodná shoda, co mne tak zarazilo; neboť uprostřed drnčení okenních rámů a obvyklého hukotu a kvilu rozpoutávající se bouře mohl mne ten zvuk sám stěží upoutat či znepokojit. Četl jsem dál:

"Sotva však dobrý rek Ethelred vstoupil, pojal ho hněv i úžas, neb tu po zlovolném poustevníkovi nespatřil nejmenší stopy; místo něho seděl před ním šupinatý, ohyzdný velikánský drak s ohnivým jazykem a střežil zlatý palác se stříbrnou podlahou. A na stěně visel tu štít z lesklé mosazi s tímto nápisem:

Kdo vstoupil sem, vítězem byl. Kdo draka sklál, štít vydobyl.

A Ethelred, máchnuv palcátem, udeřil draka do hlavy; ten se před ním skácel a vydechl naposled svůj otravný dech s řevem tak strašlivým a třeskutým a k tomu tak pronikavým, že si Ethelred před tím ohavným zvukem, jaký ještě nikdy nezaslechl, musil dlaněmi zacpat uši."

Opět jsem náhle ustal, nyní opravdu s trapným úžasem – neboť v tomto okamžiku jsem již nebyl na pochybách, že skutečně slyším (třebaže jsem nemohl určit směr, odkud to přicházelo) tichý a patrně vzdálený, ale ostrý, táhlý, prapodivný skřípot a jek – přesně odpovídající tomu, co ve mně vyvolal právě vylíčený nezemský skřek draka.

Při této druhé neuvěřitelné shodě zaplavilo mne množství rozporných pocitů, v nichž převládaly údiv a krajní strach; přesto jsem měl dost duchapřítomnosti, abych sebemenší poznámkou nerozjitřil citovou rozervanost svého společníka. Vůbec jsem si nebyl jist, zda také on zaslechl ty zvuky, třebaže v posledních několika minutách změnil, pravda, podivně své chování. Zprvu seděl proti mně, teď však zvolna otáčel křeslo tak, že posléze seděl čelem ke dveřím pokoje; a tak jsem jen částečně mohl pozorovat jeho tahy, i když mi neuniklo, jak se mu chvějí rty, jako by neslyšně cosi šeptal. Hlava mu poklesla na hruď; věděl jsem však, že nespí, a to podle široce, strnule otevřeného oka, které jsem zahlédl z profilu. Této domněnce odporoval i pohyb jeho těla – kolébal se totiž lehounce ze strany na stranu; nepřetržitě,

jednotvárně se pohupoval. Chvatně jsem vše přelétl očima a vrátil se k vyprávění sira Launcelota, které takto pokračovalo :

"A když rek ušel drakově strašlivému hněvu, vzpomněl si na mosazný štít i na jeho čaromoc, kterou teď zlomil. I odklidil zdechlinu z cesty a po stříbrné dlažbě zámku srdnatě zamířil k místu, kde na stěně visel štít; ten však nesečkal, až k němu hrdina dojde, nýbrž s ohlušujícím, strašlivým třeskem se sám zřítil k jeho nohám na stříbrnou podlahu."

Sotva jsem vyslovil poslední slabiky, uvědomil jsem si, že se kdesi rozlehla zřetelná, dunivá a kovově řinčivá, zřejmě však ztlumená rána – jako by v tom okamžiku skutečně dopadl těžký kovový štít na stříbrnou podlahu. Úplně vysílen jsem vyskočil, avšak Usher se nerušeně, odměřeně kolébal dál. Upřeně třeštil oči před sebe, po celém těle ztuhlý jako kámen. Když jsem mu však položil ruku na rameno, celá jeho postava se otřásla; rty se zachvěly matným úsměvem a všiml jsem si, že cosi tiše, chvatně, blekotavě šeptá, jako by nevnímal, že jsem u něho. Naklonil jsem se až k němu a posléze jsem pochopil obludný dosah jeho slov.

"Není slyšet? Ale ano – já to slyším a slyšel jsem to. Už dřív – dávno – dávno – už tolik minut, tolik hodin, tolik dní už to slyším – ale neměl jsem odvahu – já ničema, já ubožák, ó běda mi! – neměl jsem odvahu – odvahu promluvit! Uložili jsme ji do hrobky živou! Neříkal jsem ti, že mám příliš citlivé smysly? Teď ti říkám, že jsem ji slyšel, už když se poprvé slabounce pohnula v dutině rakve. Všecko jsem slyšel – už dávno, tolik dní – a přece jsem neměl odvahu – neměl jsem odvahu promluvit! A teď – dnes v noci Ethelred! – k smíchu! On že vylomil v poustevně dveře a drak že smrtelně chroptěl a štít že řinčel! Nebyla to spíše její rakev, jak praskala? Nu, pověz?! Neskřípaly železné závěsy jejího žaláře, nebylo slyšet, jak se dobývá z měděného podsklepí? Ó kam jen prchnout? Vždyť už tu co nevidět bude! Což mi nechvátá vyčíst, jak jsem si s pohřbem pospíšil? Neslyšel jsem snad její kroky na schodech? Cožpak nepoznávám ten těžký, děsivý tlukot jejího srdce? Šílenče!" Tu Usher zběsile vyskočil a vyrážel každé slovo, jako by si rval duši z těla: "Šílenče! Říkám ti, že v tomto okamžiku stojí přede dveřmi!"

A nadlidské vypětí, s kterým pronesl tuto větu, jako by v sobě tajilo moc zaklínadla – zvolna se rozevřely bytelné ebenové vrátně obrovských, starodávných dveří, na které Usher prstem ukazoval. Způsobil to náhlý průvan – ale tam za těmi dveřmi stála opravdu vysoká, zahalená postava lady Madeline Usherové. Její bílý rubáš byl zkrvácený a celé vyzáblé tělo bylo poseto stopami po urputném zápasu. Vteřinu zůstala stát na prahu a jen se chvěla a vrávorala – pak s tichým sténavým vzlykem padla dovnitř, padla na bratra, kterého v zběsilé a teď opravdu poslední smrtelné křeči strhla na zem mrtvého – oběť hrůz, které předvídal.

Zděšeně jsem prchal z pokoje – prchal jsem z domu. Když jsem ujížděl po staré hrázi, bouře dosud běsnila. Náhle šlehlo přes cestu ohnivé světlo; ohlédl jsem se; chtěl jsem se podívat, odkud se vzala tak neobyčejná záře, vždyť za mnou byl jen ohromný dům a jeho stín. To měsíc tak zářil, zapadající, krvavě rudý měsíc v úplňku – jasně prosvítal trhlinou v domě, dříve sotva rozeznatelnou, táhnoucí se klikatě od střechy až k základům. Jak jsem na ni upřeně hleděl, začala se rozsedlina rychle šířit; vtom zadul mocný vichr a do očí mi zableskl celý kotouč měsíce – hlava se mi zatočila závratí, když jsem viděl, jak se mohutné zdi na kusy rozpadají. Pak se ozval táhlý, burácivý řev jako hlas tisícerých vod – a hluboký, černý močál u mých nohou se chmurně a teskně zavřel nad troskami "Domu Usherů".

Maska Červené smrti

MASKA ČERVENÉ SMRTI

"Červená smrt" již dlouho pustošila zemi. Dosud žádná morová rána nebyla tak vražedná a tak obludná. Krev byla jejím zhmotněným znakem a pečetí – červeň a úděsnost krve. Přicházely pronikavé bolesti, pak náhlé mrákoty, pak prudké krvácení z pórů a konec. Šarlatovými skvrnami na těle a hlavně na tváři odsuzoval mor svou oběť do klatby, zavíral jí dveře před pomocí a soucitem bližních. Choroba člověka zachvátila, rdousila a v půlhodině sklála.

Avšak princ Prospero byl šťastný, neohrožený a prozíravý. Když byla jeho říše již napůl vylidněna, vybral si ze všech svých rytířů a dvorních dam tisíc zdravých a veselých přátel a uchýlil se s nimi do ústraní za vysoké zdi a cimbuří odlehlého kláštera. Byla to rozsáhlá a nádherná budova – výtvor princova vlastního výstředního, ale vznešeného vkusu. Byla obehnána mohutnou zdí. Ve zdi byly železné brány. Když sem dvořané přišli, přinesli s sebou kovářské výhně a těžká kladiva a zatavili závory. Chtěli se opevnit proti náhlým záchvatům zoufalství zvenčí a šílenství zevnitř. Klášter měl bohaté zásoby. Dvořané byli tedy zabezpečeni a mohli směle vzdorovat nákaze. Svět venku ať se o sebe postará! Jen blázen by se teď rmoutil a přemýšlel. Princ pamatoval na rozmanité radovánky. Opatřil šašky, komedianty, byly tu baletky, byli tu hudebníci, byly tu krásky a bylo tu víno. To všechno a ještě k tomu bezpečí – bylo uvnitř. Venku – Červená smrt.

Na sklonku pátého nebo šestého měsíce tohoto odloučení – právě když venku běsnil mor nejzuřivěji – uspořádal princ Prospero pro svých tisíc přátel velkolepý maškarní ples.

Byla to skvostná podívaná – ta maškaráda. Ale nejdřív vám vylíčím komnaty, v kterých se odehrávala. Bylo jich sedm – královské apartmá. V mnoha palácích vytváří řada takových komnat dlouhý a přímočarý průhled; posuvné dveře bývají dokořán rozevřeny téměř až ke stěnám, takže celý prostor lze snadno přehlédnout. Zde to ovšem bylo docela jiné, jak se ostatně při princově zálibě v bizarnosti dalo očekávat. Pokoje byly tak nerovnoměrně rozmístěny, že bylo vidět vždy sotva dál než do jednoho. Každých dvacet třicet kroků stěna prudce odbočovala a před divákem se otvíral nový a nový obraz. Uprostřed každé stěny bylo napravo i nalevo vysoké, úzké gotické okno vedoucí do přilehlé chodby, která se vinula podél zákrutů celého apartmá. Tato okna byla z malovaného skla, které mělo vždy takovou barvu, aby lahodila s barevným odstínem dekorace v komnatě. Nejvýchodnější pokoj byl například vyzdoben modře – okna byla proto jasně modrá. Druhá komnata měla okrasy a čalouny purpurové, takže i tabulky okna byly z purpuru. V třetí bylo všechno zelené – okna též. Čtvrtá byla zařízena i osvětlena oranžově, pátá byla bílá, v šesté převládala fialová. Sedmý pokoj byl zahalen do černých sametových čalounů, které pokrývaly strop a visely ze stěn, spadajíce v těžkých záhybech na koberec téže látky a barvy. Pouze v tomto pokoji nesouhlasila však barva oken s barvou výzdoby. Zde byly tabulky šarlatové – syté barvy krve. V žádné z těchto sedmi komnat nebyla uprostřed záplavy zlatých ozdob, jež tu byly nahodile rozmístěny či splývaly z klenby stropu, jediná lampa, jediný svícen. Uvnitř pokojů nehořelo světlo, ale na chodbách, které se kolem nich vinuly, stála před každým oknem těžká trojnožka s rozžhaveným uhlím, jehož plameny prozařovaly zbarvené sklo a místnost oslnivě osvětlovaly. Vznikaly tak přepestré, fantastické obrazce a dojmy. Ale v západní, černé komnatě, vyvolalo ohnivé světlo, proudící na temné závěsy krvavým sklem, opravdu přízračný účinek; tváře příchozích vypadaly v té záři tak úděsně, že se jen málokdo z celé společnosti osmělil překročit práh.

A v této komnatě stály u západní stěny ohromné ebenové hodiny. Jejich kyvadlo se houpalo s temným, těžkým, jednotvárným řinčením, a když minutová ručička opsala kruh ciferníku a hodiny začaly odbíjet, vydral se z kovových plic stroje zvuk, který byl sice jasný a zvučný, hluboký i harmonický, ale přitom tak podivně jímavý a naléhavý, že hudebníci v orchestru hodinu co hodinu přestávali na chvilenku hrát a naslouchali odbíjení; a tak se i tančící páry bezděky přestávaly otáčet a celá ta veselá společnost trochu zrozpačitěla, a jak hodiny odzváněly, bylo vidět, že ti nejrozmařilejší pobledli a ti starší, usedlejší, si rukou přejeli čelo jakoby v zmateném zasnění či zamyšlení; jakmile však údery dozněly, obecenstvo znovu propuklo v bezstarostný smích; hudebníci na sebe pohlédli a usmáli se vlastnímu zneklidnění a bláhovosti, a šeptem se navzájem ujišťovali, že při příštím odbíjení se už nedají tak dojmout a zmást – a pak uplynulo šedesát minut (do nichž se vejde tři tisíce šest set vteřin prchavého času), hodiny začaly vyzvánět znovu, a znovu se přikradly rozpaky, neklid a zamyšlení jako předtím.

Ale přesto byl to ples bujný a velkolepý. Vévoda měl prazvláštní vkus. Měl vytříbené oko pro barvy, znal jejich účinek. Dekorace podle běžné módy se mu nelíbily. Jeho návrh a plány byly smělé, oslnivé, nápady překypovaly ohromující nádherou. Snad si někteří myslí, že byl šílený. Lidé z jeho družiny si to nemysleli. Bylo třeba ho slyšet, vidět, dotýkat se ho – abyste si to opravdu nemysleli.

K této velké slavnosti uspořádal téměř sám celou tu proměnlivou výzdobu sedmi komnat a svým podmanivým vkusem sám určoval výběr masek. Byly to postavy skutku pitvorné – samý lesk a třpyt, dráždivost a přízračnost – připomínající Hugovy Hernani. Byly tu fantaskní postavy s údy a výstrojí, které k nim nepatřily. Byla tu šílená zjevení, jakoby bláznem vymyšlená. Mnoho podob krásných, mnoho rozmarných, mnoho bizarních, některé strašlivé a nemálo též odporných. Byl to věru zástup snových přeludů, co se tu vláčelo po komnatách! A ty přeludy se kroutily a ploužily, zbarvovány odstíny komnat, a šílené tóny orchestru jako by zněly ozvěnou jejich kroků. A tu se náhle v sametové síni ozve úder ebenových hodin a všechno na okamžik strne a všechno umlká – jen hodiny je slyšet. Přeludy stojí jako přimraženy. Avšak zvonivé údery doznívají – jen chvilenku to trvalo – a za jejich echem letí lehký, tlumený smích. A hudba se znovu rozvášní a přeludy ožijí a znovu křepčí ještě rozmarněji než dříve a zbarvují se zářemi z mnoha barevných skel, jimiž prosvítají zášlehy ohňů. Avšak ke komnatě tam na západě se teď už žádná maska neodváží přiblížit, neboť noci ubývá a krvavým sklem line se světlo čím dál ryšavější a čerň šerých čalounů děsí, a tomu, kdo vboří nohu do šerého koberce, zazní blízký tlumený cinkot ebenových hodin naléhavěji a vážněji než těm, kteří se baví v odlehlejších komnatách.

Tam se však hemžil hustý zástup, horečně pulsoval život. Bujný kvas vířil dál a dál – až konečně hodiny začaly odbíjet půlnoc. Hudba tak jako předtím zmlkla, utichlo kroužení párů, všechno zas rozpačitě znehybnělo. Tentokrát však hodinový zvon zazněl dvanáctkrát, a tak se asi stalo – protože bylo více času – že se do úvah těch přemýšlivějších hodovníků vloudilo o trochu víc ducha. A tak se snad také stalo, že ještě než poslední ozvěna posledního úderu zanikla v tichu, postřehli mnozí přítomnost masky, které si dosud nikdo nevšiml. A když se šeptem rozneslo, že se dostavil nový host, ozval se v obecenstvu šum a reptání, zprvu vyjadřující nesouhlas a údiv – posléze strach, hrůzu a odpor.

V shromáždění přízraků, jaké jsem vykreslil, by nějaký obyčejný zjev sotva vzbudil takový rozruch. Vždyť volba masek na tento večer byla takřka neomezena; ale ta nová

postava přeherodovala samého Heroda a překročila hranice i princovy bezbřehé fantazie. I ten nejotrlejší člověk má v srdci struny, které ho rozechvějí, jakmile se jich dotknete. I člověk nadobro rozvrácený, jemuž je život i smrt jen pro smích, přestává s některými věcmi žertovat. A opravdu: celá společnost zřejmě v skrytu duše cítila, že v kostýmu i vystupování vetřelce není nic žertovného, že je v něm cosi nestoudného. Byla to vysoká, vychrtlá postava, zahalená od hlavy k patě do pohřebního hávu. Maska, která zakrývala tvář, byla zformována k tak přesné podobě tuhé tváře mrtvoly, že i nejpozornější pohled by sotva odhalil klam. Ale to všechno by rozjaření hodovníci, když už ne schválili, tedy aspoň strpěli. Zakuklenec však zašel příliš daleko: vzal na sebe podobu Červené smrti. Jeho rubáš byl potřísněn krví – a jeho široké čelo, skráně i tváře byly skropeny úděsným šarlatem.

Když na tento strašidelný zjev poprvé pohlédl princ Prospero (maska zvolna, velebně, snad aby zdůraznila, jakou hraje roli, procházela mezi tančícími), bylo vidět, jak se v prvním okamžiku křečovitě otřásl hrůzou či odporem; vzápětí mu však tvář zrudla hněvem.

"Kdo se opovažuje?" tázal se sípavě dvořanů, kteří mu stáli nablízku – "kdo se opovažuje urážet nás tímto rouhavým výsměchem? Chopte se ho a strhněte mu masku, ať poznáme, koho za svítání pověsíme na cimbuří!"

Princ Prospero stál ve východní, modré komnatě, když tato slova pronášel, ale nesla se zvučně a jasně dál, do všech sedmi pokojů – neboť princ byl člověk statný a smělý a hudba na jeho pokyn ihned umlkla.

Stál v modré komnatě s družinou bledých dvořanů po boku. Jakmile promluvil, vykročili chvatně směrem k vetřelci, který v tom okamžiku nebyl daleko a teď již sám rozvážným, důstojným krokem přistupoval k mluvčímu. Ta šílená drzost naháněla dvořanstvu podivný, posvátný strach, takže se mezi nimi nenašel jediný, kdo by proti masce pozvedl ruku; a tak se cizinec, nikým neohrožován, přiblížil až na krok k princovi; a pak, zatímco celý ten zástup jakoby z jediného popudu ucouvl ze středů komnat ke stěnám, kráčel nerušeně dál týmž slavnostním, odměřeným krokem, kterým sem vstoupil, prošel modrou komnatou a vstoupil do purpurové – z purpurové do zelené – zelenou prošel do oranžové – a tou opět do bílé – a odtud ještě dál do fialové, a v žádné se nikdo nepohnul, aby ho zadržel. A teprve tehdy, šílený vztekem a hanbou z chvilkové zbabělosti, se princ Prospero vzpamatoval. Vyrazil, hnal se zběsile šesti pokoji – úplně sám, neboť všechny zachvátil smrtelný děs – pádil s napřaženou dýkou a již přichvátal v nejzazší, sametové komnatě na tři čtyři kroky k odcházející postavě; ta se však náhle prudce otočila a pohlédla svému pronásledovateli do tváře. Ozval se pronikavý výkřik, zablýskla se dýka – a dopadla na černý koberec, na který vzápětí klesl mrtev i princ Prospero. Teprve pak se dav hodovníků pozvedl k zběsilé odvaze zoufalců a hnal se do černé komnaty. Když se však chopili zakuklence, jehož vysoká postava stála zpříma a nehybně ve stínu ebenových hodin, ustrnuli všichni nevýslovnou hrůzou – pohřební rubáš a mrtvolná maska, na něž se tak zuřivě vrhli, neskrývala v sobě žádný hmatatelný tvar.

A teď každý věděl, že přišla Červená smrt. Vkradla se tiše v noci jako zloděj. A bujaří hodovníci padali jeden po druhém v hodovních síních, zbrocených teď krví, a každý zemřel tak, jak právě klesl k zemi; a z ebenových hodin odešel život s životem posledního rozmařilce; a plameny v trojnožkách dohasly a tma a zkáza a Červená smrt rozprostřely nade vším svou bezmeznou moc.

Předčasný pohřeb

PŘEDČASNÝ POHŘEB

Jsou jisté náměty, jejichž poutavost je strhující, a přece jsou příliš hrůzné pro beletristické zpracování. Takovým tématům by se měl romantický autor zdaleka vyhnout, nechce–li své čtenáře popudit nebo odpudit. Bez pohoršení se jich můžeme zmocnit jen tehdy, posvětí–li je a ospravedlní krutá vznešenost pravdy. Chvějeme se například  "slastnou  mukou”  při  četbě  o Napoleonově  přechodu  Bereziny,

o zemětřesení  v Lisabonu,  o londýnském  moru,  řeži  noci  bartolomějské  nebo

o udušení sto dvaceti tří vězňů v Černé jámě kalkatské. Avšak co nás na tomto líčení vzrušuje, je pravda – skutečnost – historie. Kdyby si to všechno někdo vymyslel, přijímali bychom to jen s ošklivostí.

Jmenoval jsem jen několik významnějších dějinných kalamit, ale v těchto případech působí na naši obraznost právě tak živě jejich rozsah, jako jejich povaha. Nemusím čtenáři připomínat, že z dlouhých a truchlivých výčtů lidských běd bych mohl vybrat četné osudy jednotlivců naplněné hlubším utrpením, než je kterákoliv z těch obecných hromadných pohrom. Skutečná ubohost, vpravdě ta nejmeznější strast, je individuální, ne mnohostná. Za to, že nezměrnou úděsnost agónie zakouší člověk jako jedinec a nikdy člověk jako masa – za to děkujeme milosrdnému Bohu!

Být pohřben zaživa patří nesporně k těm nejstrašlivějším mukám, jaká mohou být údělem ubohých smrtelníků. Že se to děje často, velmi často, může sotva popřít člověk uvažující. Rozhraní mezi životem a smrtí bývá neznatelné, matné. Kdo se odváží říci, kde život končí a kde začíná bezživotí? Víme, že jsou choroby, při nichž se všechny funkce živého organismu zastaví, a přece se nezastaví nadobro, nýbrž se jen na čas přeruší. Jsou to jen dočasné pauzy v chodu toho nepochopitelného mechanismu. Po určité době jakýsi neviditelný princip opět rozhýbe magické čepy a zakleté soukolí. "Provaz stříbrný” se tedy nepřetrhl navždy a "číše zlatá” nerozrazila se nenapravitelně. Ale kde dlela zatím duše?

Nezávisle na nevyhnutelném apriorním závěru, že jisté příčiny mají své zákonité následky – totiž že takové obecně známé případy dočasného zastavení životních funkcí vedou nutně tu a tam k předčasnému pohřbení – tedy nezávisle na této úvaze svědčí důkazy lékařské a zkušenost běžné praxe prokazatelně o tom, že bezpočet lidí bývá opravdu předčasně pohřbeno. Mohl bych, kdyby bylo třeba, uvést dlouhou řadu spolehlivě ověřených případů. K takové pozoruhodné události, jejíž okolnosti budou snad ještě v živé paměti některých čtenářů, došlo před nedávnem v sousedním Baltimoru, kde vyvolala silné pohnutí a značný rozruch.  Manželku  jednoho z nejváženějších občanů – skvělého advokáta a člena Kongresu – postihla náhlá a nevysvětlitelná choroba, proti níž veškerý um lékařský nic nezmohl. Po velkých útrapách žena umřela, totiž domněle umřela. Nikdo věru netušil a ani neměl důvod tušit, že není doopravdy mrtva. Jevila všechny obvyklé známky smrti. Rysy v obličeji se jí stáhly a propadly. Rty jí mramorově zesinaly. Oči ztratily lesk. Její tělo vychladlo. Tep ustal. Tři dny ji nechali nepohřbenou a za tu dobu ztuhla jako kámen. Pohřeb byl zkrátka uspíšen, protože se domnívali, že rozklad znatelně pokročil.

Dáma byla uložena v rodinné hrobce, která pak další tři roky zůstala nedotčena. Po uplynutí této doby ji otevřeli, aby do ní zabudovali sarkofág – jaký úděsný otřes však čekal manžela, který sám kryptu otevíral! Když se křídla brány rozestoupila, jakýsi bíle oděný přízrak se mu s chřestotem zhroutil do náruče. Byla to kostra jeho ženy v dosud nezetlelém rubáši.

Pečlivým rozborem se dospělo k závěru, že krátce po pohřbu, snad do dvou dnů, mrtvá ožila a tak mocně se v rakvi zmítala, že rakev sklouzla ze svého podstavce na podlahu a rozbila se, takže se z ní pohřbená mohla vymanit. Lampa plná oleje, kterou v hrobce náhodou zapomněli, byla nalezena prázdná – olej se ovšem mohl také vypařit. Na nejhořejším stupni schodiště, jež vedlo do oné děsuplné krypty, ležela velká štěpina z rakve – tou oživlá nejspíš bušila do železné brány v zoufalé snaze upoutat něčí pozornost. Při tomto počínání patrně čirou hrůzou omdlela nebo podruhé skonala a při pádu se jí rubáš zapletl do železného kování, jež vyčnívalo dovnitř. Tak tam spočinula a takto vzpřímená zetlela.

V roce 1810 se ve Francii udál případ předčasného pohřbení za okolností, které nad jiné jasně opodstatňují tvrzení, že pravda je fantastičtější než smyšlenka. Hrdinkou příběhu je jistá mademoiselle Victorine Lafourcadová, velice půvabná dívenka z proslulé a zámožné rodiny. Mezi jejími četnými nápadníky byl i Julien Bossuet, chudý literát či žurnalista z Paříže. Svým nadáním i milou povahou si získal náklonnost dědičky, která ho podle všeho upřímně milovala; avšak její rodová pýcha ji nakonec přece jen přiměla, aby ho odmítla, a vzala si bankéře a úspěšného diplomata, pana Renella. Po svatbě ji však monsieur nejen zanedbával, ale snad se k ní choval i vysloveně krutě. Strávila s ním několik truchlivých let a pak umřela – nebo aspoň upadla do stavu tak podobnému smrti, že o jejím skonu nikdo, kdo ji spatřil, nepochyboval. Pohřbili ji nikoliv do hrobky, ale do obyčejného hrobu v její rodné vsi. Její milenec, naplněn zoufalstvím a dosud rozohněn vzpomínkou na svou lásku, vydá se z hlavního města do vzdálené provincie, kde leží vesnice – má romantický záměr zmocnit se nádherných kadeří své někdejší milé. Přichází ke hrobu. O půlnoci vyhrabe rakev, otvírá ji a už se chystá ustřihnout pramen vlasů, když spatří, že jeho milovaná otevírá oči. Ano, pochovali ji zaživa. Ale život z ní dosud zcela nevyprchal a její milenec ji něžnými doteky probouzí z letargického spánku, který byl mylně považován za smrt. Pološílený odnáší ji do najatého příbytku ve vsi. Uplatňuje své nemalé lékařské znalosti a pomocí účinných regeneračních prostředků milou definitivně křísí. Procitlá poznala svého zachránce a zůstala u něho, dokud se plně nezotavila. Její ženské srdce nebylo neoblomitelné a tento poslední důkaz lásky je dokázal nadobro obměkčit. Dala se cele Bossuetovi. K manželovi se už nevrátila, zatajila před ním své vzkříšení a prchla s milencem do Ameriky. Po dvaceti letech se oba vrátili do Francie – pevně věřili, že její podoba se časem natolik změnila, že ji přátelé nepoznají. Avšak zmýlili se – monsieur Renelle ji při prvním setkání poznal a činil si na ni jako na svou ženu nárok. Ona se však postavila na odpor a soudní tribunál jí dal za pravdu – rozhodl, že na základě mimořádných okolností i dlouhého rozmezí let zaniká nejen mravně, ale i zákonně jeho právo jakožto manžela.

Lipský Chirurgický věstník – kdyby chtěl tento vlivný a záslužný časopis vydávat v překladu některý americký nakladatel, jistě by nepochybil – otiskl v posledním čísle velice skličující příběh podobného ražení.

Jistý dělostřelecký důstojník, muž mohutné postavy a skálopevného zdraví, spadl ze splašeného koně a utrpěl těžkou pohmožděninu na hlavě. Ihned ztratil vědomí, ale přestože měl naštípnutou lebeční kost, bezprostřední nebezpečí mu nehrozilo. Provedli na něm se zdarem trepanaci, pustili mu žilou a uplatnili další běžné léčebné postupy. Avšak muž upadal postupně do stále beznadějnějšího strnulého stavu, až nakonec, jak se všichni domnívali, zemřel.

Počasí bylo teplé a byl proto až s nepřiměřeným chvatem pohřben na jednom místním hřbitově. Pohřeb se konal ve čtvrtek. Příští neděli zaplnily hřbitovní prostory zástupy

lidí. Kolem poledne nastal mezi nimi veliký rozruch; jakýsi venkovan prohlásil, že když seděl u důstojníkova hrobu, ucítil zcela zřetelně, jak se pod ním pohnula země, jako by se tam dole někdo zmítal. Zprvu jeho tvrzení příliš nevěřili, ale pak na ně mužova nelíčená hrůza i umíněnost, s jakou stál na svém, přece jen zapůsobila. Rychle přinesli rýče a v několika minutách vyhloubili hrob (hanebně mělký) do té míry, že se z něho vynořila hlava pohřbeného. Na první pohled se zdál mrtvý, ale seděl téměř vzpřímený v rakvi, jejíž víko zběsilým náporem částečně odklopil.

Ihned byl převezen do nejbližší nemocnice, kde zjistili, že dosud žije, třebaže je ochromen asfyxií. Po několika hodinách se probral, rozeznal jednotlivé známé a přerývavě vyprávěl o svých mukách v hrobě.

Z jeho líčení vyšlo najevo, že ještě aspoň hodinu po svém pohřbení si byl vědom, že žije, a teprve pak upadl do mdlob. Hrob byl ledabyle a nalehko zasypán velice porézní hlínou, takže dovnitř přece jen pronikal vzduch. Muž nad sebou zaslechl kroky chodců a snažil se na sebe upozornit. Z hlubokého spánku ho zřejmě vyburcoval ruch na hřbitově, jakmile se však probudil, plně si uvědomil úděsnost svého postavení.

Tomuto pacientovi, jak jsme se dověděli, se pak dařilo celkem dobře a byl prý na nejlepší cestě k úplnému uzdravení, nakonec se však stal obětí šarlatánského lékařského pokusu. Když mu do těla zavedli galvanický proud, podlehl náhle extatickému záchvatu, který bývá průvodním jevem této léčebné metody.

Zmínka o galvanickém proudu mi připomíná proslulý a velmi neobvyklý případ, kdy pomocí galvanické baterie byl vzkříšen z mrtvých mladý londýnský advokát, který byl už dva dny pochován. To se stalo v roce 1831 a událost, ať přišla kdekoli na přetřes, vyvolávala tenkrát hluboké vzrušení.

Pacient, pan Edward Stapleton, zdánlivě zemřel na tyfus provázený některými netypickými příznaky. Tyto příznaky vzbudily značnou zvědavost u ošetřujících lékařů, kteří požádali přátele údajně zesnulého, aby jim dovolili jeho posmrtné vyšetření. Ti však odmítli. Lékaři se tedy rozhodli, jak se v takových případech děje často, tělo exhumovat a v soukromí je nerušeně podrobit pitvě. Snadno se dohodli s jednou z četných tlup, které se zabývají unášením mrtvol k podobným účelům a jichž je v Londýně plno, a třetí noci po pohřbu byla domnělá mrtvola vykopána z velice hlubokého hrobu a složena v operačním sále jedné soukromé nemocnice.

Lékaři zahájili pitvu větším řezem v krajině břišní, pak jim ale svěží vzezření mrtvoly bez jediné známky rozkladu vnuklo nápad použít baterie. Provedli řadu pokusů, jejichž účinek se v žádném ohledu nelišil od běžných reakcí – až na to, že tělo v křečovitých stazích projevilo tu a tam mimořádný stupeň životnosti.

Připozdívalo se. Nebylo daleko do svítání a lékaři usoudili, že je načase pokračovat v pitvě. Jistý medik si však zvlášť dychtivě přál ověřit vlastní teorii a mermomocí chtěl zavést proud do jednoho z hrudních svalů. Nařízl tedy kůži a do rány vložil konec drátu. A tu pacient rychle, ale nikterak křečovitě vstal ze stolu, pokročil doprostřed místnosti; několik vteřin se zaraženě rozhlížel a pak – promluvil. Nebylo mu rozumět, co říká, ale cosi pronesl; bylo slyšet hlásky. Když domluvil, klesl těžce na podlahu.

Na několik okamžiků všechny ohromila hrůza – bylo však nutno rychle jednat a toto nezbytí jim záhy vrátilo duchapřítomnost. Bylo patrné, že pan Stapleton je živý, třebaže v mdlobách. Po aplikaci éteru pacient procitl a zanedlouho se uzdravil. Mohl se vrátit do kruhu svých přátel, lékaři však před nimi jeho vzkříšení utajovali tak

dlouho, dokud si nebyli jisti, že se nemusí obávat recidivy. S jakým úžasem, s jakým vytržením ho přátelé přijali, si snad umíte představit.

Nejotřesnější okolnost této trapné události je obsažena přímo ve výpovědi pana Stapletona. Tvrdí, že po celou dobu nebyl ani na chvilku zcela v bezvědomí – že si matně a zmateně uvědomoval vše, co se s ním děje, od okamžiku, kdy ho lékaři prohlásili za mrtvého, až do chvíle, kdy v nemocnici omdlel a klesl k zemi. "Jsem naživu," byla ona nesrozumitelná slova, která ze sebe chtěl zoufale vypravit, když poznal, že je v pitevně.

Bylo by snadné připojit k těmto historiím nesčíslně dalších, ale raději od toho upustím, neboť jich věru není zapotřebí, abychom dokázali, že k předčasným pohřbům dochází. Když si rozvážíme, jak zřídkakdy je v naší moci – už pro povahu věci – takové případy odhalit, nezbývá nám než připustit, že se dějí často, aniž o nich máme tušení. Kdykoli se na hřbitově provádějí nějaké větší práce, ať už z jakéhokoli důvodu, téměř vždycky se najdou kostry v polohách, které vzbuzují nejhrůznější podezření.

Podezření hrůzná – o co však hrůznější úděl sám! Bez váhání se dá říci, že není zážitku, který by byl uzpůsobenější přivodit ta nejkrajnější tělesná i duševní muka, než být pohřben před svou vlastní smrtí. Drtivý tlak na plíce – dusivé výpary vlhké prsti – přilnavá lepkavost rubáše – neúprosné objetí těsného prostoru – černá tma absolutní noci – ticho jako v podmořské tůni – neviditelná, ale hmatatelná přítomnost Červa dobyvatele – to vše a k tomu představa vzduchu a trávy nahoře, vzpomínka na drahé přátele, kteří by nás přispěchali zachránit, kdyby se nějak dověděli o našem osudu, a zároveň vědomí, že se o něm nikdy nedoví – že jsme beznadějně odsouzeni k osudu člověka skutečně mrtvého – všechny tyto vjemy a úvahy, pravím, vnášejí do srdce, které dosud tepe, tak obludný a nesnesitelný děs, že se ho zalekne i ta nejtroufalejší fantazie. Na povrchu země neznáme nic trýznivějšího – v útrobách pekelných si nedovedeme představit nic přízračnějšího. Proto také každé vyprávění na toto téma vzbuzuje hluboký zájem; je ovšem pro samu hrůznou posvátnost námětu zcela zákonitě podmíněn naší bezvýhradnou vírou v pravdivost líčené události. To, co nyní vypovím, jsem na vlastní kůži zažil a poznal – je to osobní, nezahladitelná zkušenost.

Po několik let mne sužovaly záchvaty zvláštní choroby, kterou lékaři z nedostatku přesnějšího označení nazývali katalepsií. Třebaže jak náchylnost k tomuto neduhu, tak jeho bezprostřední příčina, a vlastně i skutečná diagnóza, zůstávají záhadou, jsou celkem dobře známy jeho příznaky a průběh. Obměny této nemoci spočívají nejspíš v její intenzitě. Někdy postižený leží jen jeden den nebo i kratší dobu ve stavu jakési strnulé letargie. Je jako omráčený a znehybnělý; ale tlukot jeho srdce je dosud slabě slyšet, tělo úplně nevychladlo, na lících má lehké růžové skvrnky, a když mu ke rtům přiložíme zrcátko, můžeme sledovat ochablou, nevyrovnanou, kolísavou činnost plic. Jindy může takový trans trvat týdny nebo i měsíce, zatímco se lékaři sebedůkladnějším vyšetřováním a sebepřísnějšími zkouškami marně snaží odhalit podstatný rozdíl mezi stavem ochořelého a tím, co nazýváme absolutní smrtí. Před pohřbením zaživa zachrání pacienta obvykle jen to, že jeho přátelé vědí o jeho předchozích kataleptických záchvatech a vyvolají proto určité pochybnosti, a pak je především důležitá okolnost, že se na nemocném neobjevují známky rozkladu. Nemoc postupuje naštěstí pozvolna. První příznaky, třebaže nápadné, nejsou nijak jednoznačné. Záchvaty jsou postupně výraznější a výraznější a každý další trvá déle než předchozí. V tom tkví nejspolehlivější ochrana proti osudnému konci. Nešťastník,

jehož první záchvat by byl mimořádně prudký – což se někdy stává –, by byl téměř nevyhnutelně odsouzen k pohřbení zaživa.

Má choroba se v podstatných rysech nelišila od případů popsaných v lékařských knihách. Někdy jsem bez jakékoli zjevné příčiny velice zvolna upadal do jakéhosi mrákotného polovědomí či bezvědomí a v tomto bezbolestném stavu, neschopen se pohnout a v pravém slova smyslu myslet, ale s tupým, letargickým vědomím života i přítomnosti lidí kolem lůžka, jsem setrvával, dokud nenastala krize; po ní jsem se vždy rázem vzchopil a ihned jsem dokonale vnímal. Jindy mě nával srazil náhle a prudce. Udělalo se mi zle, naráz mě přepadla zimnice a závrať, tělo zmrtvělo a já jsem se zhroutil. Pak jsem týdny živořil v prázdnu, ve tmě a tichu, vesmír se proměnil v nicotu. Totální zánik nemůže být drtivější. Z takovýchto záchvatů jsem se však probíral oproti náhlosti, s jakou se dostavovaly, velice pomalu. Tak jako žebrákovi bez přátel a bez domova, bloudícímu dlouhou, pustou zimní nocí ulicemi, začíná svítat den, tak liknavě, tak malátně, ale zároveň tak povzbudivě se do mé duše znovu vracelo světlo.

Pominu–li tento sklon ke kataleptickým stavům, bylo mé zdraví celkem dobré, vlastně jsem ani nepozoroval, že by je ona prevalentní choroba nějak ovlivňovala – ledaže by se jí dal přičítat zvláštní jev provázející můj normální spánek. Kdykoli jsem se probíral z dřímoty, nikdy jsem nemohl ihned úplně sebrat smysly a několik minut jsem jen vytřeštěně a zmateně zíral – mé celkové duševní schopnosti, a zejména paměť, byly naprosto utlumeny.

Tělesně jsem přitom netrpěl, zato jsem zakoušel nezměrná muka duševní. Mou fantazii zaplavovaly mrtvolné obrazy. Má řeč se hemžila "červy, hrobkami a epitafy". Utápěl jsem se ve vidinách smrti, do mozku se mi ustavičně vtíral přízrak předčasného pohřbení. Úděsná hrozba, jež nade mnou visela, mne pronásledovala neúmorně. A za nocí jsem o ní přemítal ještě trýznivěji než ve dne. Jakmile strašná tma zahalila zemi, tu jsem se při každém úzkostném pomyšlení zachvěl – zachvěl jak zdobné chocholy na pohřebním voze. Teprve po těžkém boji, když už další bdění nebylo v moci lidské přirozenosti, odhodlával jsem se usnout, ale do poslední chvíle jsem se zmítal strachem, že se probudím v hrobě. A když jsem nakonec přece jen zdříml, rázem jsem byl stržen do světa přeludů, nad nímž na obrovských, černých, zlověstných křídlech kroužila neodbytná vidina hrobu.

Z nesčetných ponurých fantazmat, jež mne skličovala v snách, uvedu jen jeden příznačný výjev. Měl jsem pocit, že jsem déle a hlouběji než obvykle pohřížen do kataleptické mdloby. Náhle se mého čela dotkla ledová ruka a nedůtklivý, huhňavý hlas mi zašeptal do ucha: "Vstaň!"

Posadil jsem se. Byla nejčernější tma. Postavu toho, kdo mne probudil, jsem neviděl. Nemohl jsem se upamatovat ani na okamžik, kdy mne záchvat přepadl, ani na místo, kde jsem ulehl. Zůstal jsem chvíli bez hnutí, snaže se usilovně rozpomenout, studená ruka však chňapla po mém zápěstí a vztekle jím zaškubala, zatímco huhňavý hlas mne znovu oslovil:

"Vstaň! Poručil jsem ti přece, abys vstal!" "A kdo jsi ?" zeptal jsem se.

"Nemám jméno v končinách, kde přebývám," odpověděl hlas truchlivě. "Býval jsem člověk, teď jsem běs. Býval jsem krutý, teď jsem ubohý. Cítíš, jak se třesu. Zuby mi drkotají, když mluvím, ne však chladem noci – nekonečné noci – ale odporem. Je to k nesnesení ohyzdné. Jak můžeš klidně spát? Ten agonický křik mne stále probouzí.

Ta podívaná je nad mé síly. Vstaň přece! Pojď se mnou do širé noci – ukážu ti hroby. Není to strastiplná podívaná? Pohleď!"

Vzhlédl jsem – nezřená postava, která dosud svírala mé zápěstí, neviditelným pokynem otevřela všechny mohyly světa. Z každé vycházela matná fosforná záře rozkladu a prosvěcovala až na dno útroby, kde jsem spatřil rubášem zahalená těla, spící v truchlivém objetí s červy. Ale běda! Skutečných spáčů bylo méně, o milióny méně, než těch, kteří nezamhouřili oka, kteří se v hlubinách nesčetných jam chabě vzpínali a nepokojně převalovali, až jejich pohřební roucha kormutlivě šelestila. A viděl jsem, že přemnozí z těch, kdo napohled pokojně odpočívali, změnili – tu více, tu méně – upjatou, strnulou polohu, v níž byli původně pochováni. A jak jsem třeštil zrak, opět mne oslovil ten hlas:

"Není to – ach, není to žalostný pohled ?" Než jsem se však zmohl na slova odpovědi, postava pustila mé zápěstí, fosforná světla pohasla a hroby se rázem uzavřely – jen změť zoufalých stenů ke mně znovu dolehla: "Není to – ó Bože – není to přežalostný pohled?"

Tyto fantazmagorie, jež se mi zjevovaly v noci, začaly na mne svou drásavostí účinkovat i v bdělých hodinách denních. Už jsem neovládal své nervy, byl jsem vydán na pospas nepřetržité úzkosti. Zdráhal jsem se cestovat, kamkoli chodit, zabývat se jakoukoli činností, jež by mne odvedla z domova. Ano, ani jsem si už netroufal vzdalovat se z blízkého dohledu těch, kteří věděli o mé chorobě, neboť jsem se bál, že v případě běžného záchvatu budu pohřben dřív, než bude můj skutečný stav rozpoznán. Pochyboval jsem o péči i oddanosti nejbližších přátel. Hrozil jsem se, že jednou, až zůstanu ochromen déle než obvykle, je někdo přesvědčí o tom, že už mne nelze vzkřísit. A protože mi připadalo, že jsem jim na obtíž, začal jsem se dokonce strachovat, že jednou uvítají některý zvlášť tvrdošíjný záchvat jako dostatečnou záminku k tomu, aby se mne nadobro zbavili. Marně se mne nejoddanějšími sliby snažili uchlácholit. Vymáhal jsem svatosvaté přísahy, že mne za žádných okolností nepohřbí dříve, dokud rozklad nepokročí do té míry, že další průtahy budou naprosto neúnosné. Ale i pak zůstávala má vyděšená duše hluchá k rozumným domluvám a neochotná přijmout útěchu. Přichystal jsem celou řadu složitých preventivních opatření. Mezi jiným jsem dal přebudovat rodinnou kryptu tak, aby se dala otevřít zevnitř. Při nepatrném stisku dlouhé páky, jež sahala hluboko do hrobky, se rozevřela železná vstupní vrata. Také jsem zařídil, aby dovnitř mohl volně proudit vzduch i světlo a aby hned vedle rakve, do níž jsem měl být uložen, stály pohotově nádoby s jídlem a vodou. Tato rakev byla teple a měkce vystlána a byla opatřena víkem vybaveným stejným mechanismem jako vchod krypty, zdokonaleným o pružiny, které by víko při sebemenším pohybu těla bezpečně odklopily. Kromě toho všeho byl do krovu hrobky zasazen velký zvonec, od něhož měl vést motouz otvorem do rakve a tam uvázán k ruce nebožtíkově. Ale běda – co zmůže všechna ostražitost proti osudu člověka? Ani tyto skvěle vymyšlené záruky nestačí ochránit před ukrutnými mukami ubožáka, jemuž muka předčasného pohřbení osud předurčil!

Nadešla chvíle – jako už tolikrát předtím –, kdy jsem opět jednou procital z naprostého bezvědomí do prvního chabého, neurčitého pocitu bytí. Pomalu – hlemýždím krokem – se přibližoval mdlý, šedavý úsvit mého psychického dne. Malátná úzkost. Netečné trpění tupé bolesti. Stav, kdy se člověk o nic nezajímá, o nic nesnaží, v nic nedoufá. Pak, po dlouhé pauze, zvonění v uších; pak uplyne ještě delší doba, a v údech začíná svědit a brnět; pak přichází zdánlivě nekonečné období slastného klidu, za něhož se procitající pocity pracně tvarují do myšlenky; potom

kratičký návrat do nicoty, pak náhlé vzchopení. Posléze se mírně zachvějí víčka a vzápětí tělem jako elektrický otřes projede hrůza, smrtelná a neurčitá, která proudem hrne krev ze spánků k srdci. A nyní přichází první rozhodný pokus myslet. A první úsilí rozpomenout se. A částečný, pomíjivý zdar. A nyní paměť natolik ožilá, že si do jisté míry mohu uvědomit svůj stav. Cítím, že se neprobouzím z obyčejného sna. Vybavuji si, že trpívám záchvaty katalepsie. A konečně, jako by mne zavalil oceán, zkrušuje mou vyděšenou bytost ta posupná hrozba – ta přízračná, drtivá, neodbytná představa hrobu.

Když mne posedla tato domněnka, zůstal jsem několik minut bez hnutí. Ptáte se proč? Nesebral jsem dost odvahy k sebemenšímu pohybu. Nedokázal jsem napnout ani zlomek vůle, abych se přesvědčil o svém osudu – a přesto mi v skrytu duše cosi našeptávalo, že je zpečetěn. Zoufalství, k jakému člověka nedožene žádné jiné neštěstí, jedině zoufalství mě přimělo, abych zdvihl svá ztěžklá víčka. Byla tma – naprostá tma. Věděl jsem, že záchvat pominul. Věděl jsem, že krize je už dlouho zažehnána. Věděl jsem, že jsem plně nabyl zrakových schopností – a přece byla tma – naprostá tma – hluboká, neprostupná, věčná nesvitnost noci.

Chtěl jsem vykřiknout – mé vyprahlé rty i jazyk se o to křečovitě pokusily –, avšak z úst mi nevyšel žádný zvuk – na propadlých plících jako by mi ležela hora, při každém bolestném nadechnutí se vzpínaly spolu s rozbušeným srdcem.

Nemohoucnost, kterou jsem pocítil, když jsem při tomto úsilí chtěl pohnout čelistmi, mne přesvědčila, že mám podvázanou bradu, tak jak se to dělává mrtvolám. Také jsem měl dojem, že ležím na čemsi tvrdém, a také ze stran jako by mne těsně svíralo cosi prkenného. Až dosud jsem se neodvážil pohnout údy – teď jsem však prudce natáhl ruce, které spočívaly v zkřížené poloze na mé hrudi. Narazily na pevné dřevěné pažení, jež se ve výši necelých šesti palců prostíralo nad mou hlavou. Ted už jsem věru nepochyboval, že ležím v rakvi.

A v této chvíli nezměrné sklíčenosti sestoupil ke mně sladký cherub naděje – rozpomněl jsem se totiž na všechna svá předběžná opatření. Trhl jsem sebou a zběsilými rozmachy jsem se pokusil odklopit víko; nepohnulo se. Sáhl jsem si na zápěstí, mám–li na něm smyčku motouzu od zvonce; nenahmatal jsem ji. Vzápětí odlétl navždy můj anděl utěšitel a ještě drtivější zoufalství než předtím opanovalo mou bytost – nemohl jsem nepostřehnout, že neležím na poduškách, jimiž jsem tak pečlivě vystlal svou rakev, a do chřípí mi náhle zavanul příznačný, ostrý pach vlhké prsti. Závěr byl nezvratný; nejsem ve své kryptě! Záchvat mne zastihl mimo domov, mezi neznámými lidmi – kdy a jak, to jsem už zapomněl – a ti mne zakopali jako psa, zatloukli do nějaké nuzné rakve – a hodili navždy hluboko dolů, do nějaké sprosté, bezejmenné jámy.

Jak tato strašlivá jistota neúprosně pronikala do nejniternějších koutů mé duše, napjal jsem ještě jednou všechny své síly, abych hlasitě vykřikl. Dlouhý, divoký, táhlý výkřik či agonický ston se rozlehl říší podsvětní noci.

"Hej, co je to tady?" ozval se nato drsný hlas. "Co má k čertu tohle znamenat?" přidal se druhý. "Nech toho, povídám!” zvolal třetí.

"Co tě to napadlo – vřeštět tady jako pavián?" řekl čtvrtý, načež se mne chopila rota surovců a bez okolků mnou snad několik minut lomcovala. Nevyburcovali mne ze

spánku –výkřikem jsem už totiž plně procitl –, ale vrátili mi a náležitě vzpružili mou paměť.

Tato událost se přihodila nedaleko Richmondu ve Virgínii. Vydal jsem se s přítelem na loveckou výpravu podél břehu řeky James. Urazili jsme proti proudu několik mil, když nás zaskočila bouře. Už se schylovalo k večeru a jediný úkryt nám skýtala zakotvená malá šalupa, naložená zahradní hlínou. Uvelebili jsme se v její kabině, jak to jen šlo, a strávili tam noc. Spal jsem na jednom ze dvou lodních lůžek – jak vypadají pryčny šalupy o šedesáti či sedmdesáti tunách, nemusím snad ani popisovat. Lůžko, které jsem obsadil, bylo úplně holé, bez jediné přikrývky. Jeho šířka nepřesahovala osmnáct palců. Právě tolik měřila vzdálenost od jeho spodku k podlaze paluby nad ním. Dalo mi velkou práci, než jsem se do něho vtěsnal. Nicméně jsem spal tvrdě; a celé mé vidění – neboť to nebyl sen ani noční můra – vzniklo z docela přirozených důvodů: jednak zapůsobilo prostředí, v němž jsem uléhal, jednak má náchylnost k jistým myšlenkám, a vše dovršila nesnadnost, o níž jsem se již zmínil, s jakou ještě dlouho po probuzení z normálního spánku dávám dohromady své smysly a znovu nabývám paměť. Muži, kteří mnou třásli, byla posádka šalupy a několik dělníků, kteří skládali její náklad. Ten právě vydával onen zemní pach. Má brada vězela v hedvábném šátku, který jsem si uvázal kolem hlavy místo noční čepice, kterou obvykle nosívám.

Avšak muka, která jsem vytrpěl, se nepochybně zcela vyrovnala utrpení předčasně pohřbeného člověka. Byla úděsná – byla nepředstavitelně hnusná, avšak toto zlo zplodilo i cosi dobrého, neboť právě jeho nadměrnost přivodila v mé povaze nevyhnutelný zvrat. Mé duševní zdraví se zlepšilo – nabylo rovnováhy. Vypravil jsem se do ciziny. Podnikal jsem namáhavé výlety. Vdechoval jsem svěží nebeský vzduch. Začal jsem přemýšlet o jiných námětech, než je smrt. Odložil jsem lékařské knihy. Spálil jsem Buchana. Přestal jsem číst Noční myšlenky, bombastické morbidity o hřbitovech, strašidelné povídačky a podobný škvár. Zkrátka stal se ze mne nový člověk, začal jsem žít lidským životem. Od oné pamětihodné noci jsem se zbavil navždy záhrobních úzkostí a s nimi zmizela i má neblahá choroba. Možná že ty úzkostné stavy byly spíš její příčinou než následkem.

Jsou okamžiky, kdy se i střízlivému oku rozumu jeví náš truchlivý lidský svět jako hotové peklo – avšak naše obraznost se nemůže jako Carathis beztrestně ponořit do všech jeho hlubin. Trudný zástup záhrobních hrůz, to není – běda! – pouhopouhá smyšlenka – avšak tyto hrůzy musí spát jako démoni doprovázející Afrasiaba na jeho plavbě po Oxu, musí spát, sice nás pohltí – nesmíme rušit jejich spánek, nebo zahyneme.

Zrádné srdce

ZRÁDNÉ SRDCE

Nervy – ano, mé nervy byly a jsou stále strašlivě rozervány, strašlivě; ale proč chcete tvrdit, že jsem šílený? Choroba zbystřila mé smysly, nezničila je, neotupila. Především sluch jsem měl citlivý. Co se jen šustlo mezi nebem a zemí, všecko jsem slyšel. Slyšel jsem zvuky i ze samého pekla. Jak to tedy, že jsem šílený? Poslouchejte a sami posuďte, jak rozumně, jak chladně vám celý příběh vypovím.

Jak jsem vůbec na tu myšlenku připadl, to vám říci nemohu, ale jakmile se mi jednou v mozku zrodila, štvala mne ve dne v noci. Žádný cíl jsem jí nesledoval. Prchlivosti jsem nepropadl. Měl jsem rád toho starce. Nikdy mi neukřivdil. Nikdy mne neurazil. Po jeho zlatě jsem nebažil. Myslím, že to bylo to jeho oko! Ano, to bylo ono! Jedno jeho oko se podobalo oku supa – bleděmodré oko, potažené mázdrou. Kdykoli se na mne upřelo, krev ve mně ztuhla. A tak jsem se pozvolna krok za krokem odhodlával vzít starci život a oka se jednou provždy zbavit.

A teď jsme u toho. Máte mě za šílence. Šílenci přece nic nevědí. Ale to jste měli vidět mne! Měli jste vidět, jak rozvážnějsem postupoval – s jakou obezřetností – s jakým bys–trozrakem, s jakou přetvářkou jsem se pustil do díla! Nikdy jsem nebyl k starci vlídnější než v posledním týdnu před tím, než jsem ho zabil. Každou noc kolem dvanácté jsem stiskl kliku jeho dveří a otevřel je – ale jak přejemně! A pak, když jsem je pootevřel natolik, že se mi do nich mohla vejít hlava, vsunul jsem tam zatemnělou, docela uzavřenou svítilnu, uzavřenou tak, že ani trochu světla neprosvítalo – a pak jsem tam strčil hlavu. Ó byli byste se smáli, kdybyste viděli, jak prohnaně jsem ji tam strkal! Sunul jsem ji pomalu, nesmírně pomalu, abych nevyrušil starce ze spánku. Trvalo mi hodinu, než jsem protáhl celou hlavu dveřmi a mohl jej spatřit na lůžku. Tak vidíte! Jednal by šílenec takhle rozvážně? A pak, když jsem měl celou hlavu v místnosti, odklopil jsem opatrně svítilnu – ale jak opatrně! (její závěsy totiž skřípaly) – odklopil jsem uzávěr natolik, že jen jediný tenký paprsek dopadl na supí oko. A tak jsem to prováděl noc co noc přesně o dvanácté po sedm dlouhých nocí. Pokaždé jsem však nalezl oko zavřené a tak jsem nemohl dílo dokonat, neboť stařec sám mne nepopouzel – jenom to jeho uhrančivé oko. A každé ráno, jakmile se rozednilo, vstoupil jsem směle do jeho světnice, neohroženě s ním mluvil, oslovoval ho bodrým tónem, dotazoval se ho, jak strávil noc. Jak vidíte, musel by to být stařec s velmi pronikavým postřehem, aby mne podezíral, že každou noc přesně po dvanácté se na něj dívám, když spí.

Osmé noci jsem ještě opatrněji než dříve otevíral dveře. Minutová ručička na hodinách se pohybuje rychleji, než se pohybovala moje ruka. Až do této noci jsem si plně neuvědomoval rozsah svých schopností, svého důvtipu. Teď jsem sotva ovládal pocity triumfu. Jen si představte: kousek po kousíčku otvírám dveře a on nemá potuchy o mých tajných skutcích a záměrech. Při tomto pomyšlení jsem se spokojeně zachechtal a je docela možné, že mne slyšel, neboť se náhle jako v úleku na lůžku pohnul. Teď si třeba myslíte, žejsem ustoupil – ba ne. V jeho pokoji byla černočerná tma (okenice tu ze strachu před lupiči pevně zavírali), a tak jsem věděl, že nemůže vidět škvíru ve dveřích, které jsem neúprosně sunul dovnitř.

Již jsem měl hlavu uvnitř pokoje a právě jsem se chystal otevřít svítilnu, když mi palec uklouzl po plechovém uzávěru. Stařec se na posteli prudce vzpřímil a vykřikl:

,,Kdo je tu?"

Zůstal jsem bez hnutí, mlčel jsem. Po celou hodinu jsem nepohnul jediným svalem a za tu dobu jsem ho neslyšel uléhat. Stále seděl vzpřímený na lůžku a naslouchal –

právě tak jako já jsem noc co noc naslouchal – šelestu umrlčích hodinek ve dřevě stěn.

Tu jsem zaslechl slabý sten a věděl jsem, že je to sten smrtelného děsu. Nebyl to sten bolesti nebo žalu – ó nikoli! Byl to hluboký, zdušený zvuk, který vychází z hloubi duše přemožené hrůzou. Znal jsem dobře ten zvuk. Nejednou v půlnočním čase, když celý svět spal, vydral se z mé vlastní hrudi a svým ohavným echem znásobil hrůzu, která mne zachvacovala. Jak pravím, znal jsem dobře ten zvuk! Věděl jsem, jak starci je, a litoval jsem ho, třebaže v skrytu duše jsem se pochechtával. Věděl jsem, že je vzhůru od prvního nepatrného klapnutí, po němž se otočil v posteli. Od té chvíle se v něm vzmáhal strach. Jistě si namlouval, že se nemá čeho bát, ale marně. Říkal si:

,,To nic není, to je jen vítr v komíně, jen myška přešla po podlaze," nebo: ,,To jenom cvrček vrznul křidélkem." Ano, těmito výmysly se snažil utěšit; ale již poznal, že je všechno marné. Všechno marné – neboť Smrt se přikradla, již ho obstoupila svým černým stínem, již svírala svou oběť. A neblahou mocí nezřeného stínu dala mu tušit – třebaže neviděl, ani neslyšel – dala mu tušit, že moje hlava je v místnosti.

Když jsem dlouho velmi trpělivě čekal a nezaslechl, že uléhá, odhodlal jsem se pootevřít ve svítilně úzkou, uzoučkou škvírku. Nedovedete si představit, jak potají, jak neslyšně jsem ji otvíral, až z ní konečně vyšlehl jediný šerý paprsek, pavoučí nitka, a dopadl na supí oko.

Bylo otevřené, dokořán, dokořán otevřené – a jak jsem na ně hleděl, rostla ve mně zloba. Viděl jsem naprosto zřetelně tu matnou modř, přetaženou ohyzdným šlojířem – a mrazilo mne až v morku kostí – jinak jsem však ze starcovy tváře či těla neviděl zhola nic, neboť jsem namířil paprsek jakoby pudově přesně na proklatý bod.

Nu, a teď – neřekl jsem vám, že to, co si mylně vykládáte jako šílenství, jsou pouze zbystřené smysly? – nu a teď, povídám, mi k uším dolehl hluboký, dutý, spěchavý zvuk jako tikot hodinek zabalených do bavlnky. Tento zvuk jsem také dobře znal. Byl to tlukot starcova srdce. Vydražďoval můj hněv, tak jako údery na buben pohánějí vojáka k odvaze.

Přesto jsem se ovládl a zůstal zticha na místě. Sotva jsem dýchal. Svítilnu jsem třímal skálopevně. Ze všech sil jsem se snažil udržet proud světla na oku. Ale pekelný buchot jeho srdce se vzmáhal. Vteřinu za vteřinou bušilo rychleji a rychleji, silněji a silněji. Stařec jistě, zcela jistě prožíval krajní hrůzu! Jak říkám, bušilo čím dál silněji, každou vteřinu silněji! – Dobře mě posloucháte? Řekl jsem vám, že mám pocuchané nervy. Také že mám. A tenhle nekalý zvuk mě teď v nejhlubší půlnoční hodině v tom děsivém tichu starého domu vydráždil k hrůze, kterou jsem už nemohl zvládnout. A přece jsem to ještě několik minut vydržel a klidně stál dál. Avšak buchot sílil, ještě sílil! Myslel jsem, že mu srdce musí puknout. A tu mě přepadl nový strach – ten zvuk přece uslyší soused! Starcova hodina udeřila! Zařval jsem, dokořán jsem odklopil svítilnu a skočil do místnosti. Vyrazil jediný skřek – pouze jediný. V mžiku jsem ho strhl na zem a převrátil na něj těžkou postel. Když jsem spatřil, že se mi dílo podařilo, radostně jsem se usmál. Avšak ještě po mnoho minut se ozýval tlumený tlukot starcova srdce. To mě už nerozčilovalo – stěnou ten zvuk nepronikne. Konečně to přestalo. Stařec byl mrtev. Odsunul jsem postel a prohlédl si mrtvolu. Ano, byl mrtev, nadobro mrtev. Položil jsem mu ruku na srdce a dlouho ji tam držel. Netlouklo. Byl nadobro mrtev. Jeho oko mě už trápit nebude.

Jestliže si dosud myslíte, že jsem šílený, pak si to přestanete myslet, až vám vylíčím, jak prozíravě jsem si počínal, abych ukryl mrtvolu. Noci valem ubývalo, pracoval

jsem chvatně, ale v tichosti. Nejprve jsem tělo rozsekal. Odřízl jsem hlavu, pak ruce a nohy.

Pak jsem z podlahy světnice vytrhal tři prkna a vše jsem uložil mezi fošny. Pak jsem prkna zasadil zpět tak chytře, tak obratně, že by žádné lidské oko – ani to jeho! – nemohlo odhalit nejmenší chybičku. Nebylo třeba nic omývat, nebyla tu jediná skvrnka – nikde kapička krve. Před tím jsem se měl zvlášť na pozoru. Všecko steklo do džberu. Haha!

Když jsem skončil tuto práci, byly čtyři hodiny – a dosud tma jako o půlnoci. Právě když zvon odezněl, ozvalo se bouchání na domovní dveře. Šel jsem dolů otevřít s lehkým srdcem – neboť z čeho bych teď měl mít strach? Vstoupili tři muži, kteří se velmi zdvořile představili jako policejní komisaři. Soused prý během noci zaslechl výkřik: to vzbudilo podezření, že se stalo něco nekalého; do policejní úřadovny přišlo hlášení a tak prý oni (komisaři) byli vysláni, aby prohledali dům.

Usmál jsem se – neboť čeho bych se bál? Pozval jsem pány dál. Výkřik, řekl jsem, byl můj vlastní výkřik ze spaní. Podotkl jsem, že stařec není přítomen, odjel na venkov. Provázel jsem návštěvu po celém domě. Vybídl jsem je, aby se dali do pátrání – aby pátrali dobře. Posléze jsem je zavedl do jeho pokoje. Ukázal jsem jim jeho drahocennosti – byly bezpečně uloženy, netknuty. Opojen sebedůvěrou přinesl jsem do pokoje židle a naléhal na úředníky, aby si zde po té námaze odpočali, a pak, stržen svým skvělým triumfem k závratné odvaze, postavil jsem vlastní křeslo právě na místo, pod nímž ležela má oběť.

Komisaři byli spokojeni. Mé vystupování je přesvědčilo. Počínal jsem si naprosto nenuceně. Seděli – já jsem bodře odpovídal na jejich dotazy, mluvilo se o běžných věcech. Ale netrvalo dlouho a začal jsem pociťovat, že blednu, a přál jsem si, aby odešli. Rozbolela mne hlava a měl jsem dojem, že mi zvoní v uších; ale oni pořád seděli a pořád povídali. Zvonění se začalo ozývat určitěji, znělo vytrvale a stále určitěji. Rozpovídal jsem se ještě nenuceněji, abych se toho pocitu zbavil, avšak zvonění neustávalo a bylo stále zřetelnější a zřetelnější – až jsem konečně poznal, že ten zvuk mi nezní v uších.

V tu chvíli jsem nepochybně silně zbledl; hovořil jsem však ještě plynuleji a zvýšil jsem hlas. Ten zvuk však sílil – co jsem si mohl počít? Byl to hluboký, dutý, pospíchavý zvuk – tolik podobný zvuku hodinek zabalených do bavlnky. Dech se ve mně zatajil – ale vidím, komisaři nic neslyší. Hovořil jsem rychleji a důrazněji, avšak tlukot ustavičně sílil. Vstal jsem a začal se hádat o hlouposti, zvyšoval jsem hlas, až mi přeskakoval, rozhazoval jsem divoce rukama – avšak tlukot neustále sílil. Proč už jen nejsou pryč? Pobíhal jsem po místnosti, dupal, jako by mne poznámky těch lidí vydražďovaly k hněvu – avšak tlukot ustavičně sílil. Můj Bože, co jsem měl dělat? Zuřil jsem, běsnil, proklínal. Popadl jsem židli, na které jsem seděl, a rachotil s ní o podlahu, ale tlukot přehlušoval i to – a nepřetržitě sílil, stoupal výš a výš! A ti muži se stále bezstarostně baví a usmívají. Je to možné, že to neslyší? Všemohoucí Bože – ne, ne, oni to slyší! Mají podezření! Oni to vědí! A posmívaj se mé hrůze! To jsem si tehdy pomyslil a stále si to myslím. Ale vše bylo lepší než tato muka! Vše bylo snesitelnější než tento výsměch ! Již jsem nemohl snášet ty jejich pokrytecké úsměvy! Cítil jsem, že musím vykřiknout – anebo zemřu! A teď – poslouchejte – zas ten zvuk stoupá! Výš a výš a výš a výš!

,,Lotři!" zaječel jsem. ,,Konec přetvářky! Doznávám se – udělal jsem to já! Vytrhejte prkna – zde, zde! To jeho hnusné srdce tak tluče!"

Sud vína amontilladského

SUD VÍNA AMONTILLADSKÉHO

Bezpočet příkoří, jimiž mne Fortunato sužoval, jsem snášel trpělivě; jakmile se však opovážil urážet mě, zapřísáhl jsem se, že se mu pomstím. Vy, kteří tak dobře znáte mou pravou povahu, zajisté nepředpokládáte, že jsem svou hrozbu vyslovil nahlas. Jednou, až nastane čas, pomsta přijde – to jsem si nezvratně umínil; a právě nezvratnost tohoto rozhodnutí mi zapovídala riskovat nezdar. Musím nejen trestat, musím trestat beztrestně. Křivda zůstává neodčiněna, jestliže se odplata vymstí tomu, kdo odplácí. A právě tak zůstává neodčiněna, jestliže se mstitel neodhalí jako mstitel tomu, kdo se křivdy dopustil.

Fortunatovi jsem tedy pochopitelně ani slovem, ani skutkem nezavdal příčinu k pochybám o své přízni. Dál jsem se na něho, jak jsem byl navyklý, přívětivě usmíval a on nepostřehl, že můj nynější úsměv platí již oběti mé budoucí pomsty.

Měl jednu slabou stránku – tenhle Fortunato – třebaže jinak budil respekt, ba někdy i strach: byl velice pyšný na to, jak se vyzná ve vínech. Jen málo Italů má opravdu vytříbený vkus. Většinou se jejich znalecké zanícení přizpůsobuje době a příležitosti – slouží často jen tomu, aby omráčilo britské a rakouské milionáře. Pokud se týká obrazů a šperků, byl Fortunato jako jeho krajané šarlatán – ale u starých vín rozpoznal pravou hodnotu. V tomto ohledu jsem se s ním celkem shodoval; sám jsem měl dobrý čich pro vzácná italská vína a nakupoval jsem je, kde se jen dalo.

Potkal jsem přítele jednou večer, téměř už za šera, v době, kdy vrcholilo bláznovství karnevalu. Oslovil mě s vřelostí, která prozrazovala, že už hodně vypil. Byl v šaškovském úboru. Měl na sobě přiléhavý, strakatě pruhovaný trikot a hlavu mu zdobila kornoutová čepička s rolničkami. Byl jsem tak rád, že ho vidím, že jsem si až přál, abych mu byl nikdy v životě nestiskl ruku.

Řekl jsem mu: ,,To je ale štěstí, můj milý Fortunato, že vás potkávám. Vypadáte dnes opravdu skvěle. Ale poslyšte, získal jsem sud vína, má to být amontillado a já jsem trochu na pochybách."

,,Cože?" zvolal. ,,Amontillado? Sud, říkáte? Vyloučeno! Teď, uprostřed karnevalu!"

,,Mám jisté pochyby," odvětil jsem; ,,a byl jsem ke všemu tak hloupý, že jsem zaplatil plnou cenu, aniž jsem se s vámi poradil. Nebyl jste nikde k nalezení a já jsem se bál, že z koupi sejde."

,,Amontillado!"

,,Amontillado!"

,,Mám jisté pochyby."

,,A musím je rozptýlit."

,,Amontillado!"

,,Vy ale na mne nemáte čas. Nu, zajdu za Luchesim. Jestli někdo umí kriticky posoudit víno, pak je to on. Však mi řekne –"

,,Luchesi nerozezná amontillado od sherry."

,,A vidíte: někteří blázni tvrdí, že se jeho koštéřské schopnosti vyrovnají vašim."

,,Nu, pojďme tedy."

,,Kam?"

,,Do vašich sklepů."

,,Ne, ne, příteli, nemohu zneužívat vaší dobroty. Vidím, že jste se už někde zadal. Luchesi –"

,,Nikde jsem se nezadal. Pojďte."

,,Ne, ne, příteli. Snad jste se tedy nezadal, ale jak pozoruji, jste ošklivě nachlazen – a mé sklepy jsou nesnesitelně vlhké. Stěny jsou povlečeny ledkem."

,,Nevadí, pojďme! Nachlazení nestojí za řeč. Amontillado! Podvedli vás. A co se Luchesiho týká, ten člověk nerozezná sherry od amontillada."

Při těchto slovech mne Fortunato pevně uchopil za paži. Nasadil jsem si černou hedvábnou masku, zahalil se co nejúžeji do své pláštěnky a dal se chvatným krokem vésti do svého paláce.

Služebnictvo v domě nebylo; potají se odtud vykradlo užívat masopustních radovánek. Oznámil jsem jim, že se do příštího rána nevrátím a výslovně jim přikázal, aby se na krok nehnuli z domu. Dobře jsem věděl, že tento příkaz je pro ně dostatečným pokynem, aby okamžitě do jednoho zmizeli, jakmile vytáhnu paty.

Vzal jsem z nástěnného svícnu dvě pochodně, jednu jsem podal Fortunatovi a řadou komnat jsem ho odvedl ke klenutému průchodu, jímž se vcházelo do sklepení. Požádal jsem ho, aby mě obezřetně následoval, a vykročil jsem dolů po dlouhém točitém schodišti. Konečně jsme stanuli na vlhké půdě katakomb rodu Montresorů.

Můj přítel nešel příliš pevným krokem a rolničky na jeho čapce při chůzi pocinkávaly.

,,Co ten sud?" otázal se.

,,Je ještě o kus dál," řekl jsem; ,,ale podívete, jak z těch dutin ve zdi září bílé pavučiny!"

Otočil ke mně hlavu a upřel na mne dvě kalné bulvy, zalité mázdrou opojení.

,,Ledek?" zeptal se po chvíli.

,,Ledek," odvětil jsem. ,,Jak dlouho už máte ten kašel?"

,,Uf uf, uf! Uf, uf, uf!" kašlal můj nebohý přítel a několik minut se nezmohl na odpověď.

,,To nic není," řekl posléze.

,,Pojďte," řekl jsem rozhodně, ,,vrátíme se. Vaše zdraví je drahocenná věc. Jste bohatý, vážený, obdivovaný, milovaný; jste šťasten, jak jsem býval i já, jste člověk, kterého by těžce postrádali. Na mně teď nesejde. Vrátíme se – vždyť se roznemůžete, a to si nemohu vzít na svědomí. A kromě toho je tu ještě Luchesi –"

,,Nechte toho," řekl, ,,ten kašel nestojí za řeč, nezabije mě, nebojte se. Na kašel nezemřu."

,,Tak – pravda," řekl jsem. ,,Nechtěl jsem vás namou věru zbytečně plašit, ale přesto byste si měl dát na sebe dobrý pozor. Doušek tady toho médoku nás ochrání proti vlhkosti." Přitom jsem urazil hrdlo láhve, kterou jsem vytáhl z dlouhé řady jejích družek rozložených po zemi.

,,Pijte," řekl jsem a nabídl mu víno.

S potutelným úsměvem zvedl láhev ke rtům. Na chvilku se odmlčel a důvěrně na mne kývl – rolničky opět zacinkaly.

,,Připíjím těm," pravil, ,,kteří tu kolem nás leží zakopáni."

,,A já na vaše zdraví – ať dlouho žijete!" Znovu mne uchopil za paži a kráčeli jsme dál.

,,Tyhle kobky," pravil, ,,se táhnou daleko."

,,Montresorové," odvětil jsem, ,,byli velký a početný rod."

,,Nevzpomínám si na váš erb."

,,Je to velká zlatá noha na azurovém poli; noha drtí vzpínajícího se hada, jehož zuby se zatínají do její paty."

,,A heslo?"

,,Nemo me impune lacessit." (Nikdo mne neurazí beztrestně – lat.)

,,Skvělé!" pravil.

Víno mu jiskřilo v očích, rolničky na čapce cinkaly. Médoc mi rozněcoval fantazii. Procházeli jsme podél valů nakupených kostí, podél zdí lemovaných sudy a soudky, do nejodlehlejších koutů katakomb. Opět jsem se zastavil a tentokrát jsem se osmělil uchopit Fortunata za paži nad loktem.

,,Ledek!" řekl jsem. ,,Vidíte, přibývá ho. Lne ke klenbě jako mech. Jsme pod úrovní řečiště. Mezi kostmi prosakuje vlhkost. Pojďte, vrátíme se, než bude pozdě. Váš kašel –"

,,To nic není," řekl, ,,pojďme dál. Ale předtím bych se posilnil ještě jedním douškem médoku."

Otevřel jsem jako prve láhev de Grave a podal mu ji. Celou ji naráz vypil. V očích mu divoce zablýsklo. Zasmál se a vyhodil láhev ke stropu s posunkem, kterému jsem nerozuměl.

Překvapeně jsem na něho pohlédl. Zopakoval ten pitvorný pohyb.

,,Pochopil jste?"

,,Ne, nepochopil," odvětil jsem.

,,Pak nepatříte k bratrstvu."

,,K jakému?"

,,Nejste svobodný zednář."

,,Ale ano, jsem, jsem," ujistil jsem ho.

,,Vy? Vyloučeno! Zednář?"

,,Zednář," pravil jsem.

,,Znamení," řekl, ,,znamení."

,,Zde je," pravil jsem a vytáhl ze záhybu svého rokeloru zednickou lžíci.

,,Vy žertujete," zvolal a o několik kroků ucouvl. ,,Ale pojďme dál – musíme za tím naším amontilladem."

,,Budiž," řekl jsem a ukryl nástroj znovu pod plášť.

Fortunato se ztěžka opřel o mou paži, kterou jsem mu opět nabídl. Vykročili jsme na další pouť za sudem amontillada. Prošli jsme řadou nízkých průchodů, sestoupili níž, znovu se proplétali chodbami a konečně nás cesta svedla do hluboké krypty, kde byl tak dusný vzduch, že zde pochodně spíš jen doutnaly, než planuly.

V nejzažším konci krypty byla ještě jedna, ne tak prostorná hrobka. Její stěny byly vroubeny lidskými pozůstatky, naskládanými vysoko do stropní klenby na způsob pověstných katakomb pařížských. Tři stěny této vnitřní hrobky byly dosud takto vyzdobeny. Ze čtvrté byly kosti strhány a válely se volně po zemi; na jednom místě se kupily do rozměrné haldy. V této obnažené, kosti zbavené zdi bylo vidět další výklenek, hluboký asi čtyři stopy, široký tři a vysoký šest až sedm stop. Nebyl zřejmě zbudován k žádnému zvláštnímu účelu, měl pouze vyplňovat mezeru mezi dvěma obrovskými podpěrami katakomb. Za ním se tyčila mohutná žulová stěna, která katakomby kolem dokola obepínala.

Marně zvedal Fortunato matnou pochodeň, marně napínal zrak, marně mžoural do nitra výklenku. V chabém světle nedohlédl na jeho slepou stěnu.

,,Jen dál," řekl jsem, ,,amontillado je na dosah. Luchesi ovšem –"

,,Luchesi je žabař," přerušil mne přítel a zavrávoral vpřed. Byl jsem mu v patách. Za okamžik se octl na konci mělkého prostoru, a když seznal, že má před sebou kámen, vyjeveně zůstal stát. Vzápětí jsem ho připoutal k žulové stěně. Čněly z ní dvě železné svory, vzdálené od sebe asi dvě stopy. Z jedné visel krátký řetěz, z druhé visutý zámek. Přehodil jsem mu řetěz kolem pasu a ve vteřině jej zaklínil do zámku a zamkl. Přítel byl příliš ohromen, aby se bránil. Vytáhl jsem klíč a vystoupil z výklenku.

,,Přiložte ruku na stěnu," řekl jsem. ,,Cítíte ledek? Je tu opravdu velmi vlhko. Naposledy vás zapřísahám: vraťme se! Ne? Pak vás tu tedy musím pohříchu nechat. Dřív vám ale musím prokázat několik drobných úsluh – udělám, co bude v mé moci."

,,Amontillado!" vykřikl přítel, který se z úžasu dosud nevzpamatoval.

,,Vidíte," řekl jsem, ,,amontillado!"

Při těchto slovech jsem se obrátil k hromadě kostí, o níž jsem se zmínil. Rozhrnul jsem ji a záhy se pod kostmi objevilo množství stavebního kamene a malty. Vytáhl jsem zednickou lžíci a horlivě se pustil do díla: začal jsem zazdívat vchod do výklenku.

Sotva jsem položil první vrstvu zdiva, povšiml jsem si, že z Fortunata opojení do značné míry vyprchalo. Prvním náznakem jeho vystřízlivění bylo tiché zasténání z hloubi výklenku. Nebyl to nářek opilého člověka. Pak se rozhostilo dlouhé, úporné ticho. Položil jsem druhou vrstvu, pak třetí a čtvrtou; a potom jsem uslyšel zběsilé škubání řetězem. Lomoz trval několik minut, a abych mu mohl naslouchat s větším požitkem, nechal jsem práce a posadil se na haldu kostí. Když řinčení posléze utichlo, znovu jsem se chopil lžíce a bez přerušení jsem položil pátou, šestou a sedmou vrstvu. Zeď dosahovala teď bezmála k mé hrudi. Opět jsem ustal v práci, pozvedl pochodeň nad své dílo a matným svitem ozářil postavu uvnitř.

Ostré, ječivé skřeky, jež vyrazily z hrdla spoutaného, jako by mne svou silou prudce odhodily od zdi. Chvilku jsem váhal – roztřásl jsem se. Vytáhl jsem z pochvy rapír a začal jím tápat po výklenku. Pak mi hlavou bleskla uklidňující myšlenka: položil jsem ruku na pevný kámen katakomb a opět nabyl rovnováhy. Znovu jsem se přiblížil

ke zdi. Začal jsem znenáhla odpovídat na domáhavé výkřiky zazdívaného. Opakoval jsem je jako ozvěna – přidával se k nim – překřikoval, znásoboval je v síle i průraznosti. Poté křikloun utichl.

Byla již půlnoc a mé dílo spělo k závěru. Osmá, devátá a desátá vrstva byly hotovy. Dokončil jsem bezmála i poslední, jedenáctou vrstvu. Zbývalo položit a omítnout jediný kámen. Zápasil jsem s jeho tíhou. Zčásti jsem jej zasunul na určené místo. Tu se však z nitra výklenku ozval tichý smích, při kterém se mi zježily vlasy na hlavě. Po něm následoval truchlivý hlas, v němž jsem stěží rozeznával hlas vznešeného Fortunata:

,,Hahaha! Hehehe! Podařený kousek, namouduši, skvělý žertík! Však se mu v paláci nasmějeme – hehehe! – až si nalejeme vína – hehehe!"

,,Amontillada!" řekl jsem.

,,Hehehe! Hehehe! Ano, amontillada. Ale nepřipozdívá se? Neočekávají nás v paláci – signora Fortunato a ostatní společnost? Už abychom odtud zmizeli!"

,,Ano," řekl jsem, ,,už abychom zmizeli."

,,Pro lásku boží, Montresore!"

,,Ano," řekl jsem, ,,pro lásku boží!"

Na tato slova jsem však marně čekal odpověď. Začal jsem být netrpělivý. Zvolal jsem hlasitě:

,,Fortunato!"

Žádná odpověď. Opět jsem zavolal:

,,Fortunato!"

Stále nic. Prostrčil jsem pochodeň poslední zbylou škvírou a vhodil ji dovnitř. Místo odpovědi zacinkaly jen rolničky. Srdce se mi sevřelo – to asi ta vlhkost katakomb. Už aby bylo po všem. Chvatně jsem zasunul poslední kámen do patřičné polohy a ohodil jej maltou. Podél nové zdi jsem znovu navršil starou hradbu z kostí. Půl století se jí žádný smrtelník nedotkl. In pace requiescat!

Vraždy v ulici Morgue

Jaké písně zpívaly Sirény? Jaké jméno si dal Achilles,

když se skrýval mezi ženami? Tyto otázky, jakkoli záhadné,

se úplně nevymykají našim dohadům.

SIR THOMAS BROWNE, POJEDNÁNÍ O STARÝCH POPELNICÍCH 1

Duševní schopnosti, kterým se říkává analytické, bývají samy jen v nepatrné mířepřístupny analýze. Posuzujeme je pouze podle jejich působnosti. Víme o nich mimo jiné, že člověku, který jich má nadbytek, jsou vždycky zdrojem vzrušujících prožitků. Tak jako se silák raduje ze své fyzické zdatnosti a libuje si v cvicích, jež napínají jeho svalstvo, tak tvor analytický nachází potěchu v oné duševní činnosti, která něco řeší, rozuzluje. Oblaží ho i sebeskromnější úkol — jen když na němmůže uplatnit své vlohy. Miluje šarády, rébusy, hieroglyfy a v každém řešení projeví takový stupeň ostrovtipu, že se to průměrnému mozku zdá až nadpřirozené. Výsledky, kterých dosáhl krajně důsledným metodickým postupem, budí vpravdě dojem bleskového vnuknutí. Luštitelské nadání je patrně velmi silně podněcováno studiem matematiky, zvláště jejího nejvýznačnějšího odvětví, kterému se neprávem — ale přitom zcela výstižně — říká analytika. Ovšem kalkulovat ještě neznamená analyzovat. Šachista například provádí prvé, aniž se namáhá s druhým. Z toho plyne, že šachy, sledujeme-li jejich vliv na povahu myšlení, se hodnotí naprosto mylně. Nepíši tu žádné pojednání, prostě jen uvádím místo předmluvy k poněkud neobvyklému příběhu několik postřehů, jež mě namátkou napadají; proto si také dovoluji tvrdit, že neokázalá hra v dámu klade na vyšší úvahové schopnosti intelektu mnohem výraznější a také prospěšnější nároky než nabubřelé hračkaření šachu. U šachu, kde každá figura táhne jinak a každý její bizarní tah má různý a proměnlivý význam, se to, co je jen spletité, pokládá mylně (je to běžný omyl) za něco hlubokého. Stěžejní úlohu tu nesporně hraje pozornost. Jakmile na vteřinku ochabne, dopustí se hráč přehmatu, a to znamená oslabení nebo porážku. Protože možných tahů

je nejen velký počet, ale jsou i kombinované, nebezpečí takových přehlédnutí se mnohonásobí; a v devíti případech z desíti vítězí soustředěnější hráč nad bystřejším. Kdežto u dámy, kde jsou tahy jednoho druhu a mají jen málo obměn, je pravděpodobných nedopatření daleko méně,a protože pozornost zůstává poměrně nezatížena, dosahuje jedna strana převahy nad druhou výlučně zásluhou většího ostrovtipu. Ale abychom byli méně abstraktní — představme si partii dámy, při níž jsme omezili kameny na čtyři dámy a kde je tedy přehlédnutí téměř vyloučeno. Je nasnadě, že takto lze výhry dosáhnout (jsou-li partneři stejné úrovně) jedině nějakým promyšleným tahem, vycházejícím z jistého rozumového vypětí. Zbaven obvyklých pomůcek ponoří se analytik do protivníkovy mysli, vžije se do něho, a tak nezřídka bleskurychle vyhmátne jediný způsob (někdy až směšně jednoduchý), jakým ho svede k omylu nebo k překotnému výpočtu.

1   Sir Thomas Browne (1605 – 1682)- anglický lékař, píšící květnatým slohem úvahy na mystické náměty.

O whistu se už dávno ví, jaký má vliv na schopnost, které se říká reálné předvídání, a je také známo, že lidé nejvyšší intelektuální úrovně mají v této karetní hře zdánlivě nepochopitelnou zálibu, kdežto šachy zavrhují jako nicotnou zábavu. V tomto oboru byste sotva našli něco, co by si vyžadovalo náročnější analytické úvahy. Nejlepší šachista pod sluncem nemusí být o nic víc než nejlepší šachista, avšak zběhlý hráč whistu má jisté vyhlídky na úspěch ve všech významnějších oblastech činnosti, kde se rozum střetává s rozumem. Říkám-li zběhlý, mám na mysli onu hráčskou virtuozitu, jež v sobě zahrnuje znalost všech zdrojů, z kterých lze čerpat přípustné výhody. Jsou nejen rozmanité, ale i mnohotvárné, a často bývají zasuty v odlehlých koutech mysli, které jsou běžnému vnímání naprosto nedostupné. Bedlivě sledovat znamená přesně si pamatovat; z tohoto hlediska bude šachista, který se umí soustředit, hrát whist výborně — ostatně Hoylova pravidla2 (založená pouze na mechanickém výkladu hry) pochopí bez nesnází každý. A tak podle obecného mínění k dobré hře úplně stačí mít spolehlivou paměť a řídit se „návodem”. Avšak právě v postavení, které vybočuje z rámce pouhého pravidla, prokáže analytik své umění. Potichu učiní spoustu postřehů a závěrů. Jeho soupeři udělají patrně totéž, a rozdíl v rozsahu získané informace netkví ani tolik v platnosti závěru jako spíš v hodnotě postřehu. Je nezbytné vědět, co se má pozorovat. Náš hráč se v tomto

ohledu nijak neomezuje, a třebaže se plně věnuje hře, vyvozuje soudy i z faktů, které s hrou přímo nesouvisí. Zkoumá tvář svého spoluhráče a srovnává ji s výrazem obou protivníků. Rozbírá způsob, jakým každý z hráčů třídí v ruce karty, a často z letmého pohledu vyčte, kolik má kdo trumfů nebo honérů. V průběhu hry zaznamenává každý záchvěv obličeje a střádá si do zásoby bohaté poznatky, jež mu skýtá střídavý výraz sebejistoty, překvapení, triumfu nebo vzteku. Podle osobitého způsobu, jakým kdo dělá „štychy”, dovede posoudit, má-li od něho čekat další. Gesto, s jakým hráč hodí na stůl karty, mu prozradí úskok. Bezděčné nebo nestřežené slůvko, náhodně upuštěná nebo otočená karta a úzkost nebo ledabylost, s jakou ji hráč zakrývá, počítání vzatků a jejich pořadí, rozpaky, váhání, dychtivost nebo tréma — to všechno jeho zdánlivě intuitivnímu vnímání napovídá, na čem vlastně je. Stačí, aby se hra dvakrát třikrát otočila, a náš hráč bezpečně ví, kdo má co v ruce. Od té chvíle klade na stůl karty s jistotou tak cílevědomou, jako by ostatní hráli s odkrytým listem.

Analytické schopnosti nesmíme zaměňovat s prostým důvtipem — vždyť zatímco se analytik bez důvtipu neobejde, bývá důvtipný člověk nápadněčasto neschopen analýzy. Smysl pro souslednost či kombinaci, kterému frenologové v domnění, že je to základní vlastnost, přisoudili (myslím, že mylně) samostatný orgán, se tak často nachází u lidí, jejichž inteligence hraničí v jiných oblastech s idiotstvím, že se o tento zjev začali živě zajímat autoři zabývající se lidským chováním. Mezi důvtipem a analytickým smyslem jé vlastně mnohem větší rozdíl než mezi libovůlí fantazie a tvořivou imaginací, i když rozdíl velmi obdobné povahy. Je totiž známo, že důvtipní si vždy rádi hrají s představami, kdežto člověk obdařený skutečnou obrazotvorností nemůže nebýt analytický.

Následující vyprávění bude čtenářipřipadat tak trochu jako oživený komentář k názorům, jež jsem právě vyslovil.

Když jsem před časem trávil jaro a část léta v Paříži, seznámil jsem se tam s panem C. Augustem Dupinem. Tento mladý muž pocházel z vynikající, možno říci vznešené rodiny,

2   Edmond Hoyle – napsal v roce 1742 pojednání o whistu

avšak řada neblahých událostí ho uvrhla do takové bídy, že jí podlehl i jeho životní elán, takže už se ani nesnažil uplatnit se nějak ve světě nebo vydobýt zpátky ztracené jmění. Laskaví věřitelé mu ponechali v držení malý zbytek dědictví a z důchodu, který mu z toho plynul, si při úsporném

hospodaření dokázal opatřit nejnutnější potřeby. Po nadbytku netoužil. Jediným přepychem, který si dovoloval, byly knihy, a těch se v Paříži dostane habaděj.

Poprvé jsme se setkali v jedné zastrčené knihovně na Montmartru, kde nás vlastně sblížila náhoda: oba jsme se pídili po témž vzácném, velmi zajímavém spise. Znovu a znovu jsme se vídali. Silně mě zaujal jeho rodinný příběh, líčil mi jej dopodrobna s onou otevřeností, kterou si žádný Francouz neodepře, má-li za námět sebe. Také jsem nevycházel z úžasu nad jeho nesmírnou sčetlostí, ale nejvíc ze všeho mě nadchl nespoutaný zápal a živoucí svěžest jeho fantazie. Nacházeje v Paříži to, co jsem tehdy hledal, měl jsem najednou pocit, že společnost tohoto člověka by pro mne byla neocenitelným darem, a také jsem se mu s tím upřímně svěřil. Posléze jsme se dohodli, že po dobu mého pobytu ve městě budeme společně bydlet, a protože mé hmotné poměry nebyly tak stísněné jako jeho, dovolil mi, abych na vlastní náklady najal a podle našeho společného, poněkud fantaskně pochmurného vkusu zařídil sešlé, bizarní stavení, které pro nějakou pověru, po níž jsme se raději nevyptávali, dlouho nikdo neobýval a které se drolilo a chátralo v zapadlé, opuštěné části předměstí St. Germain.

Kdyby světvěděl, jaký jsme v tomto domě vedli život, byl by nás měl za blázny — třebaže za blázny neškodné letory. Naše odloučení bylo dokonalé. Návštěvy jsme nepřijímali. Bedlivě jsme tajili místo našeho ústraní před svými někdejšími společníky. Na Dupina Paříž už dávno zapomněla a on na ni. Žili jsme pohrouženi do svých existencí, úplně pro sebe.

Nevím proč — snad z rozmaru fantazie — tíhl můjpřítel náruživě k noci, miloval samu její podstatu; a já jsem tomuto podivínskému sklonu i ostatním jeho vrtochům také znenáhla propadal — docela bez zábran jsem se podvoloval jeho bláznivým výstřednostem. Ta černá paní u nás, toť se ví, nezůstávala napořád; my jsme si ji však zpřítomňovali uměle. Při prvním zásvitu jitra jsme pozavírali bytelné okenice našeho prastarého domu a zažehli dvě štíhlé, voňavé svíce, které vydávaly jen sporé a ponuré světlo. V jejich paprscích jsme se pak celou duší hroužili do snů — četli jsme, psali, rozmlouvali, dokud nám hodiny neohlásily příchod skutečné temnoty. Potom jsme jako dva blíženci vyráželi do ulic, kde jsme navazovali na hovory načaté za dne, nebo jsme se pouštěli na dlouhé a daleké toulky, abychom v ostrých světlech a stínech lidnatého velkoměsta nacházeli ono

nepřeberné množství vzrušujících dojmů, jež může poskytnout tiché pozorování.

Vtěchto chvílích jsem se musel neustále s obdivem pozastavovat (ačkoli přítelova překypující obraznost mi to dávala tušit) nad Dupinovou mimořádnou analytickou schopností. Sám ji také s náramným gustem uplatňoval, a třebaže se s m zrovna neblýskal, docela bez obalu doznával, jakou mu působí slast. S tlumeným pochechtáváním se mi pochlubil, že před ním většina lidí nosí svá ledví docela odkrytá, a nejednou mi toto tvrzení přesvědčivě dokázal otřesně důvěrnou znalostí mého vlastního nitra. V takových okamžicích se choval velmi chladně a roztržitě, jeho oči dostaly nepřítomný výraz a jeho hlas, jindy sytý tenor, vystoupil do fistule, která by zněla až nedůtklivě, nebýt uvážlivé, pečlivě artikulované výslovnosti. Když jsem ho v tomto rozpoložení pozoroval, často jsem se zahloubal nad starým učením o dvojjedinosti duše a s jistým pobavením jsem si představoval dva Dupiny — jednoho tvořivého, druhého nemilosrdně pitvajícího.

Ať nikdo z toho, co jsem právě napsal, nevyvozuje, že tu rozvádím nějaký záhadný či romanticky nadnesený příběh. To, co jsem na Francouzovi vylíčil, vyplývalo jen z jeho vzrušené nebo snad chorobné inteligence. Avšak charakter jeho postřehů v takových náladách nám nejlépe přiblíží tento příklad.

Jedné noci jsme se procházeli dlouhou špinavou ulicí poblíž Palais Royal. Oba jsme se v duchu něčím obírali a aspoňčtvrt hodiny z nás nikdo nepromluvil. Znenadání přerušil Dupin ticho slovy:

„Je opravdu mrňavý, hodil by se spíš do divadla Variété.”

,,To dá rozum,” řekl jsem bezděčně, aniž jsem zprvu zpozoroval (tak jsem byl totiž zahloubán), jak souhlasně zapadla jeho poznámka do mých úvah. Vzápětí jsem se však s ohromením vzpamatoval.

„Dupine,” řekl jsem vážně, „tohle zaboha nepochopím. Přiznám se vám, že jsem bez sebe úžasem, sotva věřím svým smyslům. Jak jste to věděl, že myslím na —” a tu jsem se odmlčel, abych si nad veškerou pochybnost ověřil, zda skutečně ví, na koho jsem myslel.

,,— na Chantillyho,” pravil. ,,A proč jste se zarazil? Právě jste si v duchu říkal, že na tragické role má poněkud zakrslou postavu.”

Mé myšlenky se opravdu točily kolem tohoto námětu. Chantilly býval příštipkářem v ulici St. Denis, pak se zbláznil do divadla, troufl si na titulní

roli v Crébillonově tragédii Xerxes a za svou námahu stržil nehoráznou ostudu.

„Povězte mi, proboha,” zvolal jsem, „jakou metodou — jeli to vůbec metoda — jste dokázal vyhmátnout přesně mé myšlenky.” Byl jsem po pravdě mnohem víc ohromen, než jsem mu chtěl dát najevo.

,,To ten ovocnář vás přivedl k závěru, že švec na Xerxa dost nevyrostl

— et id genus omne3,” odpovědělpřítel.

,,Ovocnář! To je k nevíře — kde se vzal jaký ovocnář?”

„Ten člověk, co do vás vrazil, když jsme zahýbali do téhle ulice — je to snad čtvrt hodiny.”

Tu jsem se rozpomněl, že jakýsi ovocnář s velkým košem jablek na hlavě mě opravdu nechtě div neporazil, když jsme vycházeli z postranní ulice na hlavní třídu, kde jsme teď stáli

— co to však mělo společného s Chantillym, tomu jsem za mák nerozuměl.

Dupin byl na hony vzdálen jakémukoli šarlatánství. „Vysvětlím vám to,” pravil, ,,a abyste všechno beze zbytku pochopil, probereme pozpátku sled vašich myšlenek od okamžiku, kdy jsem na vás promluvil, až k srážce s dotyčným ovocnářem. Větší články řetězu jdou takhle za sebou: Chantilly, Orión, doktor Nichols, Epikur, stereotomie, dlažební kameny, ovocnář.”

3   (lat.) — A všechno toho druhu (míněno postavy).

Je málo lidí, kteří by se někdy v životě nebavili tím, že si v duchu krok za krokem znovu opakovali cestu, po které došli k určitému soudu. Je to počínání často velmi zajímavé a toho, kdo se do něho pouští poprvé, velmi udiví zdánlivě neomezená vzdálenost a nesouvislost mezi výchozím bodem a cílem. A teď si představte údiv, jaký jsem prožíval, když jsem slyšel Francouzova slova a když mi nezbývalo než potvrdit jejich pravdivost. Dupin pokračoval:

„Než jsme odbočili z postranní ulice, hovořili jsme, pokud vím, o koních. To bylo naše poslední téma. A jak jsme mířili do téhle ulice, přehnal se kolem nás ovocnář s ohromným košem na hlavě a odstrčil vás na hromadu dlažebního kamení — spravují tam totiž chodník. Šlápl jste na jednu z těch pohozených kostek, uklouzl jste, trošku jste si podvrtl kotník, zřejmě vás to popudilo nebo rozladilo, něco jste zamručel, ještě jste se ohlédl po kupě kamení a pak jste mlčky vykročil dál. Ani jsem si moc

nevšímal, co provádíte, ale pozorovat je mi poslední dobou už jakousi druhou přirozeností.

Pořád jste se díval do země, nerudně jste těkal po dírách a výmolech v dlažbě — takže jsem věděl, že stále ještě myslíte na kamení — až jsme dorazili k uličce (Lamartinova se jmenuje), kterou pokusně vydláždili do sebe zapadajícími, stmelenými bloky. Tady se vám tvář vyjasnila a pohyby vašich rtů mi neklamně prozradily, že jste si zamumlal slovo ,stereotomie’

— výraz velmi přiléhavý pro ten druh dláždění. Věděl jsem, že od stereotomie musíte nutně přejít na atomy a od nich je krůček k Epikurovu učení; a protože jsem při naší nedávné debatě na toto téma nadhodil, jak poslední výzkumy nebulární kosmogonie jednoznačně,třebaže takřka bez ohlasu, potvrdily neurčité dohady toho vznešeného Řeka, tušil jsem, že vzhlédnete k velké mlhovině Oriónu, dokonce jsem to s jistotou očekával. Také jste vzhlédl — a tím jste mě ubezpečil, že správně sleduji postup vašich myšlenek. Pak jsem si vzpomněl na hanopis, který vyšel ve včerejším čísle Musée, kde tak ukrutně rozcupovali Chantillyho. V ošklivé narážce na to, že si příštipkář změnil jméno, sotvaže si nazul koturny, ocitoval kritik jeden latinský verš, o kterém jsme už častěji hovořili. Mám na mysli tohle: Perdidit antiquum litera prima sonum4. Řekl jsem vám kdysi, že se vztahoval na Orión, který se dříve psával Urión, a protože s tímto výkladem souvisely jisté břitkosti, věděl jsem, že jste na to nezapomněl. Bylo mi tedy jasné, že se nevyhnete spojení představy Oriónu s Chantillym. A že jste je opravdu spojil, poznal jsem z úsměvu, který se vám mihl na rtech. Myslel jste na oběť, kterou ten chudák švec podstoupil. Až dosud jste se při chůzi hrbil, najednou jste se ale vypjal a napřímil. Nabyl jsem jistoty, že jste si vybavil zakrslou postavu Chantillyho. V tom okamžiku jsem vaše úvahy přerušil poznámkou, že je opravdu mrňavý — ten Chantilly — a že by se hodil spíš do variété.”

Když jsme si nedlouho poté prohlíželi večerní vydání listu Gazette des Tribunaux, upoutal naši pozornost tento článek:

POZORUHODNÁ VRAŽDA

Dnes kolem třetí hodiny ranní byli obyvatelé čtvrti St. Roch vyburcováni ze spánku strašlivými výkřiky, které zjevně vycházely ze třetího poschodí jistého domu v ulici Morgue. Zmíněný dům

4    (lat.) – První hláska ztratila svůjněkdejší zvuk; u jména Chantilly je míněna slabika chant, která ve franštine znamená spěv.

obývaly pouze dvě ženy: paní L’Espanayová a její dcera, slečna Kamila L’Espanayová. Po kratším zdržení, způsobeném marnými pokusy dostat se do domu obvyklou cestou, byla domovní vrata vypáčena sochorem a osm až deset sousedů v doprovodu dvou strážníků vniklo dovnitř.Křik zatím ustal. Pak ale, ještě než vyběhli do prvního patra, rozeznali dva až tři hrubé, vztekle se hádající hlasy, které se ozývaly odkudsi seshora. Když ale dorazili k druhému odpočívadlu, i tyto zvuky umlkly a všude se rozhostilo naprosté ticho. Skupina se rozdělila na menší hloučky, které chvatně postupovaly od místnosti k místnosti. Když pak několik lidí vstoupilo do velkého zadního pokoje ve třetím patře (jeho dveře byly zevnitř zavřeny a musely být vyraženy), naskytla se jim podívaná, která každého ohromila právě tak hrůzou jako úžasem.

V místnosti byla strašná spoušť — nábytek roztřískán a rozmetán do všech koutů. Z jediného lůžka byla odstraněna matrace a pohozena na podlaze uprostřed pokoje. Na křesle ležela břitva potřísněná krví. Na krbu se válely dva tři dlouhé, husté chumáče šedivých vlasů, také zakrvácené azřejmě vyškubnuté i s kořínky. Na podlaze se našly čtyři napoleondory, jedna náušnice s topasem, tři velké stříbrné lžíce a tři menší alpakové, jakož i dva měšce, obsahující téměř čtyři tisíce zlatých franků. Zásuvky prádelníku, který stál v jednom rohu, byly zotvírány a zřejmě vybrakovány, třebaže mnoho věcí tam ještě zůstalo. Pod matrací (nikoli pod postelí) byl objeven železný trezorek. Byl otevřený, klíček dosud v zámku. Kromě několika starých dopisů a jiných bezvýznamných písemností byl prázdný.

Po paní L’Espanayové se na místě žádná viditelná stopa nenašla; když však v krbu bylo zpozorováno větší množství sazí, byl prohledán komín a odtud (hrůza vypovědět!) vytáhli mrtvolu její dcery, která hlavou dolů byla vtlačena hluboko do úzkého otvoru. Tělo bylo ještě teplé. Při bližším ohledání se zjistilo mnoho oděrek, způsobených bezpochyby násilím, jak tělo bylo vráženo do komína a odtud vyprošťováno. Na tváři byly objeveny četné škrábance a na hrdle temné podlitiny i hluboké zářezy od nehtů, naznačující, že oběť byla zardoušena.

Když byl v domě prozkoumán kdejaký kout a nic dalšího se tu již nevypátralo, odebrala se skupina na dlážděný dvorek za budovu. Tam ležela mrtvola staré dámy s hrdlem do té míry přeťatým, že při pokusu zvednout ji hlava od těla odpadla. Jak tělo, tak hlava byly strašlivě zohaveny, zvláště tělo, které již bezmála pozbývalo jakoukoli lidskou podobu.

Domníváme se, že k rozluštění této strašlivé záhady nevede zatím nejmenší stopa.

Nazítří prinesly noviny tyto doplňující podrobnosti:

Tragédie v ulicí Morgue. V souvislosti s tímto podivným a hrůzyplným případem bylo vyslechnuto mnoho osob, nevyšlo však najevo nic, co by na tuto aféru vrhlo nové světlo. (Slovo „affaire”, jehož zde bylo použito, nemá ovšem pro Francouze ten pohoršlivě zlehčující obsah, jakým promlouvá k nám.) Uvádíme níže výtahy všech svědeckých výpovědí.

Paulíne Dubourgová,pradlena, přísežně vypovídá, že obě zesnulé znala tři roky. Po tu dobu prý pro ně prala. Stará paní a dcera spolu zřejmě dobře vycházely — měly se velmi rády. Výborně platily. Neví, co by řekla o jejich výdělcích či způsobu života. Madame se prý živila předpovídáním budoucnosti. Proslýchalo se, že má úspory. Svědkyně tvrdí, že když se v domě zastavovala pro prádlo nebo je přinášela, nikdy nikoho nepotkala. Je přesvědčena, že dámy neměly služebnou. Má dojem, že v domě kromě třetího patra nebyl vůbec žádný nábytek.

Pierre Moreau,trafikant, vypovídá, že téměř čtyři roky kupovala od něho paní L’Espanayová po troškách tabák a šňupací prášek. Narodil se v sousedství a vždycky zde bydlel. Zesnulá a její dcera obývaly dům, v němž byly nalezeny jejich mrtvoly, víc než šest let. Předtím jej obýval klenotník, který pronajímal hořejší pokoje. Dům patřil paní L’Espanayové. Té se později znelíbilo, jak nájemce špatně zachází s jejím majetkem, sama se tam tedy nastěhovala a už ani komůrku v domě nepronajala. Stará paní prý byla dětinská. Dceru viděl svědek během oněch šesti let všeho všudy pětkrát či šestkrát. Obě žily naprosto odloučeně — povídalo se, že mají peníze. Od sousedů slýchal, že paní L. věští budoucnost — nevěřil tomu. Kromě staré paní a dcery neviděl nikdy nikoho vcházet do dveří, jen dvakrát třikrát poslíčka a asi tak desetkrát lékaře.

V tomto smyslu vypovídalo i mnoho dalších lidí z okolí. Žádný z nich se nevyjádřil, že by dům někdo častěji navštěvoval. Také nikdo nevěděl, má-li paní L. a její dcera nějaké žijící příbuzné. Okenice průčelních oken bývaly zřídkakdy otevřeny. Všechna okna do dvora byla neustále zavřena s výjimkou oken velkého zadního pokoje ve třetím poschodí. Dům byl v dobrém stavu, ne příliš starý.

Isidore Mus ě t , strážník, vypovídá, že byl k domu přivolán kolem třetí hodiny ranní. U domovních dveří zastihl asi dvacet až třicet lidí, kteří se

dobývali dovnitř. Posléze vrata sám vypáčil bajonetem — nikoli sochorem. Šlo to celkem hladce, protože to jsou vrata o dvou křídlech a nebyla ani nahoře, ani dole pojištěna zástrčkou. Vřískot bylo slyšet až do chvíle, kdy se dveře rozletěly — pak naráz utichl. Vypadalo to, jako by nějaký člověk (nebo více lidí) ječel v hrozných mukách — byl to pronikavý, táhlý nářek, nikoli krátké a rychlé výkřiky. Svědek vedl ostatní po schodech. Když minuli první odpočívadlo, zaslechli dva hlasy v prudké, vzteklé hádce — jeden hlas hrubý, druhý mnohem vyšší — divný, vřeštivý hlas. Rozeznal prý několik slov, jež pronesl první z nich — patřil podle všeho Francouzovi. Ví bezpečně, že to nebyl ženský hlas. Rozeznal slova „sacré” a „diable”. Vřeštivý hlas zněl cizokrajně. Co říkal, to prý se nedalo určit, ale má dojem, že to bylo španělsky. Stav pokoje i těl, která našli, vylíčil pak svědek tak, jak jsme je již včera popsali.

Henri Duval,soused, povoláním stříbrotepec, vypovídá, že byl jedním z těch, kteří první vstoupili do domu. Potvrzuje zhruba výpověď Musétovu. Jakmile vnikli dovnitř, znovu zajistili vrata, aby se do nich nenahrnul zástup, který se tu přes velmi časnou hodinu rychle rozrůstal. Vřeštivý hlas, domnívá se svědek, byl nejspíš hlas nějakého Itala. Zcela určitě to nebyl Francouz. Není si jist, byl-li to hlas mužský. Mohl to být i ženský hlas. Italštinu prý neovládá. Slova se poznat nedala, avšak soudě podle přízvuku je přesvědčen, že to byl Ital. Znal paní L. a její dceru. S oběma se často vídal. Je si jist, že ječivý hlas nepatřil ani jedné ze zavražděných.

O d e n h e i m e r , restauratér. Tento svědek se k výpovědi přihlásil dobrovolně. Nemluví francouzsky. Byl proto vyslýchán prostřednictvím tlumočníka. Pochází z Amsterodamu. Šel kolem domu v době, kdy se odtud ozývaly výkřiky. Trvalo to několik minut — snad deset. Byly to táhlé a pronikavé skřeky, ohavné a skličující. Svědek byl mezi prvními, kdo vstoupili do domu. Potvrdil v každém ohledu výpovědi ostatních — až na jednu okolnost. Je si jist, že vřeštivý hlas byl hlas muže, a to Francouze. Nerozeznal slova, která neznámý vykřikoval. Pronášel je chvatně,přerývaně a byl v nich nejen vztek, ale i strach. Hlas zněl spíš skřípavě než vřeštivě. Nemůže ho označit jako hlas vřeštivý. Druhý, hrubý hlas, opakoval několikrát „sacré” a „diable” a jednou řekl „mon Dieu”.

Jules Mignaud, bankéř, majitel bankovního domu Mignaud a synové, ulice Deloraine. Toto je Mignaud starší. Madame l’Espanayová měla jisté jmění. U jeho firmy si otevřela účet před osmi lety na jaře. Ukládala dosti

často po menších obnosech. Nikdy si nic nevyzvedla — teprve tři dny před smrtí, kdy si osobně vyžádala 4 000 franků. Částka byla vyplacena ve zlatě a s penězi byl poslán zaměstnanec banky.

Adolphe Le Bon, zaměstnanec firmy Mignaud a synové, vypovídá, že dotyčného dne kolem dvanácté hodiny doprovázel paní L’Espanayovou do jejího bydliště. Nesl 4 000 franků uložených ve dvou měšcích. Když došli na místo, objevila se ve dveřích mademoiselle L. a převzala od něho jeden z váčků. Druhý mu odebrala stará paní. Poté se svědek uklonil a odešel. V té době na ulici nikoho nespatřil. Je to postranní ulice — velmi opuštěná.

William Bird,krejčí, vypovídá, že vstoupil s ostatními do domu. Je Angličan. V Paříži žije dva roky. Na schodišti byl jedním z prvních. Slyšel hádku. Hrubý hlas mluvil francouzsky. Nepamatuje si všechno, ale několik slov rozeznal. Zřetelně slyšel slova ,,sacré” a „mon Dieu”. Současně se ozývaly zvuky, jako by se několik lidí pralo — jakési škrábání a strkání. Vřeštivý hlas byl velmi silný — silnější než hlas druhý. Svědek je přesvědčen, že to nebyl Angličan. Spíš se mu zdálo, že by to mohl být Němec. Není vyloučeno, že to byl ženský hlas. Německy neumí.

Když byli čtyři z jmenovaných svědků znovu předvoláni, shodně vypovídali, že dveře pokoje, v němž nalezli mrtvolu slečny L., byly ve chvíli jejich příchodu zevnitř zamčeny. Všude už bylo naprosté ticho, žádné sténání či jiné zvuky se neozývaly. Když vyrazili dveře, nikoho nespatřili. Okna jak zadního, tak předního pokoje byla spuštěna a zevnitř pevně zajištěna. Dveře mezi oběma místnostmi byly zavřeny, avšak nezamčeny. Dveře vedoucí z předního pokoje na chodbu byly zamčeny: klíč byl zastrčen zevnitř. Jeden pokojík v přední části domu na konci chodby ve třetím poschodí měl dveře pootevřené. Tato místnost byla přecpána starými postelemi, bednami a podobně. Všechny předměty byly pečlivě odstaveny a prohledány. Celý dúm byl do posledního koutečku důkladně prohledán. Také komíny byly jak náleží prosmýčeny. Dům je třípatrový, s mansardami v podkroví. Poklop vikýře na střeše je přibit — zřejmě už léta nebyl otevřen. Svědkové se neshodovali v odhadu doby, která uplynula od okamžiku, kdy zaslechli hádku, do chvíle, kdy vyrazili dveře do pokoje. Někteří uváděli pouze tři minuty, jiní až pět minut. Bylo velmi obtížné dostat se dovnitř.

Alfonzo Garcio,majitel pohřebního ústavu, vypovídá, že bydlí v ulici Morgue. Je původem Španěl. Byl v zástupu, který vnikl do domu. Nahoru

však s ostatními nešel. Má slabé nervy, obával se následku rozčilení. Hádku slyšel. Hrubý hlas mluvil francouzsky. Nepoznal, co říká. Člověksvřeštivým hlasem byl Angličan — o tom není sporu. Svědek anglicky neumí, ale soudí tak podle přízvuku.

Alberto Montani, cukrář, vypovídá, že patřil k prvním, kdo se pustili po schodech nahoru. Zmíněné hlasy slyšel. Muž s hrubým hlasem byl nepochybně Francouz. Několik slov svědek rozeznal. Mluvčízřejmě někoho plísnil. Ječivému hlasu nerozuměl. Mluvil zřejmě rychle a nesouvisle. Má dojem, že to byl Rus. Dále svědek potvrzuje to, co bylo všeobecně vypovězeno. Je Ital. Nikdy se nesetkal s rodilým Rusem.

Poté několik znovu předvolaných svědků dosvědčilo, že všechny komíny vedoucí z krbů ve třetím patře jsou příliš úzké, aby se jimi mohl provléci člověk. Pokud jde o smýčení, o němž tu padla zmínka, bylo provedeno pomocí válcovitých štětek, jakých používají kominíci. Kdejaký dýmník v domě byl skrznaskrz prošťourán. Dům také nemá žádné zadní schodiště, po němž by byl mohl někdo uniknout, zatímco lidé z ulice vystupovali po schodišti. Tělo slečny L’Espanayové bylo v komíně tak pevně zaklíněno, že čtyři nebo pět mužů muselo spojit své síly, aby je odtud vyprostili.

Paul Dumas,lékař, vypovídá, že ho za svítání přivolali, aby ohledal mrtvoly. Obě těla ležela na ložních povlacích v pokoji, kde byla nalezena slečna L. Pokožka mladé dámy byla silně pohmožděna a sedřena. Její vzezření lze přičíst prostému faktu, že tělo bylo vraženo do komína. Na hrdle byly četné stopy násilí. Hned pod bradou bylo několik šrámů a mezi nimi četná začernalá místa — zřejmě otisky zarytých prstů. Tvář byla příšerně zohavená, oči vytřeštěné. Jazyk místy prokousán. V krajině břišní objevena velká podlitina, způsobená patrně tlakem kolena. Podle názoru doktora Dumase byla slečna L’Espanayová uškrcena jednou nebo dvěma neznámými osobami. Tělo její matky bylo strašlivě znetvořeno. Všechny kosti pravé nohy a paže byly víceméně roztříštěny. Levá holenní kost i žebra po levé straně zpřelámány. Celé tělo bylo hrůzně potlučeno a zohaveno. Nedá se říci, jak k těmto zraněním došlo. Mohla být způsobena těžkou dřevěnou palicí, železným sochorem, židlí, jakýmkoli velkým, bytelným, tupým předmětem — jestliže touto zbraní vládl nesmírně silný muž. Je vyloučeno, aby jakoukoli zbraní něčeho takového byla schopna žena. Hlava zesnulé — když ji svědek spatřil — byla od těla úplně oddělena

a byla značně potlučena. Hrdlo bylo zřejmě rozříznuto nějakým velmi ostrým nástrojem — nejspíš břitvou.

Alexandre Etienne,ranhojič, byl přivolán s doktorem Dumasem k ohledání těl. Potvrdil svědectví i domněnky doktora Dumase.

Třebaže bylo vyslýcháno ještě několik dalších osob, nic významnějšího již nevyšlo najevo. Tak záhadná a v každém ohledu tak nepochopitelná vražda — byla-li to vůbec vražda — nebyla dosud v Paříži spáchána. Policie je úplně bezradná — zjev velmi neobvyklý v případech podobného rázu. Na obzoru však není ani náznak nějaké stopy.

Večerní vydání těchto novin oznámilo, že ve čtvrti St. Roch panuje dosud značný rozruch — dotyčný dům i okolí byly prý znovu důkladně prozkoumány, byly zahájeny i další výslechy

— zatím bez výsledku. V dodatku však stálo, že Adolphe Le Bon byl zatčen a ponechán ve vazbě —třebaže se neukázalo nic, kromě skutečností již vylíčených, co by ho nějak inkriminovalo.

Dupin se o vývoj této události zřejmě silně zajímal — aspoň jeho chování mi to naznačovalo, přímo se k ní totiž nevyjadřoval. Teprve po zprávě, že byl zatčen Le Bon, se mne zeptal, co si o těch vraždách myslím.

Nezbývalo mi než souhlasit s celou Paříží a pokládat je jako ona za neřešitelnou záhadu. Řekl jsem, že si nedovedu představit, jakou metodou by bylo možné vraha vypátrat.

„Nesmíme ovšem posuzovat metody podle tohoto povrchního vyšetřování,” pravil Dupin. ,,Pařížská policie, tolik vynášená pro svůj ostrovtip, je jenom prohnaná, nic víc. V jejím postupu není promyšlená metoda, jen běžná denní rutina. Rozvine před vámi ohromnou škálu zákroků a opatření, ty se ale často tak dokonale nehodí k záměrům, kterým mají sloužit, že si bezděky vzpomenete na pana Jourdaina5, jak si žádá župan, aby se mu lépe poslouchala hudba

— robe-de-chambre pour mieux entendre la musique. Naše policie dosahuje nezřídka až překvapujících výsledků; jenže se o ně většinou zaslouží pouhá píle a přičinlivost. Kde se tyto vlastnosti nedají uplatnit, tam se její plány hatí. Prefekt Vidocq měl například výborný detektivní čich a byl velmi vytrvalý. Ale bez intelektuální průpravy ho právě tak jeho horlivost v pátrání ustavičně sváděla na scestí. Kazil si rozhled tím, že na všechno hleděl moc zblízka. Snad tu a tam viděl neobyčejně ostřenějaký detail, ale právě pro něj ztrácel ze zřetele celek. Někdy se zkrátka nevyplácí

zavrtávat se příliš do hloubky. Pravda není vždycky ve studni. Já se ostatně domnívám, že důležitější vědomosti získáváme zpravidla na povrchu. Hledáme hlubiny na dně nížin, a zatím je najdeme na vrcholcích hor. Velmi názorně se vznik takových omylů projevuje v pozorování nebeských těles. Podívejte se na hvězdu přimhouřenýma očima, letmo, úkosem, odhalte jen vnější část sítnice (citlivější na slabé vjemy světla než vnitřní partie), a uvidíte hvězdu zřetelně, nejlépe posoudíte třpyt — třpyt, který je tím matnější, čím otevřeněji, upřeněji na ni hledíte. Větší počet paprsků dopadá na sítnici samozřejmě v druhém případě, ale v prvním je můžeme vnímat mnohem jemněji. Přehnaná důkladnost nás mate, oslabuje myšlení, a je docela možné, že nám i sama Venuše zmizí z nebeské báně, jestliže ji pozorujeme příliš vytrvale, příliš úporně,příliš upřeně.

Pokud se té vraždy týká, ověřme si sami některé údaje, než si o ní utvoříme pevnější názor. Pátrání nám poskytne trochu zábavy,” — tento výraz mi v této souvislosti zněl od Dupina dosti divně, ale mlčel jsem — „a kromě toho Le Bon mi kdysi prokázal službu, za kterou jsem mu dosud vděčný. Pojďte, prohlédněme si to místo na vlastní oči. Znám policejního prefekta, pana G., a potřebné povolení hladce získáme.”

Dostali jsme povolení a ihned jsme se vypravili do ulice Morgue. Je to jedna z těch nuzných příčných ulic mezi třídami Richelieu a St. Roch. Dorazili jsme tam až pozdě odpoledne, neboť tato čtvrť je velmi daleko od místa, kde jsme bydleli. Dům jsme snadno nalezli — z protějšího chodníku civělo na jeho zavřené okenice s marnou zvědavostí stále ještě hodně lidí. Byl to běžný pařížský dům s průjezdem, po jehož straně stála zasklená domovnická budka s posuvným okénkem. Než jsme vstoupili dovnitř, zašli jsme o kus dál, zabočili jsme do úzké uličky, pak jsme znovu zahnuli, až jsme se ocitli za budovou. Dupin obhlížel nejen dům, ale celé okolí s puntičkářským zájmem, jehož účelnost mi unikala.

Stejnou cestou jsme se pak vrátili k průčelí domu, zazvonili, a když jsme ukázali doklady, vpustili nás policejní úředníci dovnitř. Vystoupili jsme po schodech a zašli do místnosti, kde bylo nalezeno tělo slečny L’Espanayové a kde obě zesnulé dosud ležely. Pokoj byl ponechán jako obvykle v původním nepořádku. Nespatřil jsem nic, s čím bych už nebyl obeznámen z Gazette des Tríbunaux. Dupin všechno dopodrobna zkoumal

— včetně těl zavražděných.

5     monsieur Jourdain – postava z Moliérovy hry Měšťák šlechticem; zbohatlický kupec napodobující šlechtické manýry.

Pak jsme se odebrali do ostatních místností a do dvora. Všude nás doprovázel strážník. Zabývali jsme se prohlídkou až do setmění. Cestou domů si můj společník na chvilku zaskočil do redakce jednoho deníku. Již jsem uvedl, že vrtochy mého přítele byly roztodivné a že jsem k nim byl shovívavý — je les ménageais, jak praví nepřeložitelná francouzská fráze. Tentokrát si zamanul, že se vyhne hovoru o vraždě až do příštího poledne. Pak se mne znenadání zeptal, jestli jsem na místěčinu nezpozoroval něco zvláštního.

Slovo „zvláštního” vyslovil s tak divným důrazem, že mne bůhvíproč zamrazilo.

,,Ne, nic zvláštního,” řekl jsem, „alespoň o nic víc, než co jsme si oba přečetli v novinách.”

„Obávám se,” pravil Dupin. ,,že Gazette nepronikla k hrůzné podstatě případu. Ale jalové názory tohoto plátku můžeme klidně pominout. Mám dojem, že záhada připadá lidem neřešitelná právě ztěch důvodů, které by naopak měly vést k přesvědčení, že se dá lehce rozluštit — mám na mysli výlučnou povahu průvodních zjevů, jejich přemrštěnost. Policii mate zdánlivý nedostatek motivů — nikoli k vraždě samé, ale k zrůdnosti vraždy. Také ji přivádí z míry zdánlivá diskrepance mezi zaslechnutou hádkou a skutečností, že nahoře kromě zavražděné slečny L’Espanayové nikoho nenašli a přitom odtamtud nikdo nemohl uniknout, aniž by nebyl na schodech přistižen. Hrozný chaos v pokoji, tělo vražené hlavou dolů v komíně krbu, úděsně zohavená mrtvola staré paní — tyto zjevy s těmi, o kterých jsem se právě zmínil, i s těmi, které ani uvádět nemusím, stačily nadobro ochromit soudnost policejních agentů — jejich honosný ostrovtip střílí vedle. Zabředli do hrubého, ale běžného omylu — pletou si neobvyklé s nepochopitelným. Ale právě tím, že se vychyluje z roviny obvyklého postupu, razí si rozum cestu k pravdě — jinak se jí ani dopátrat nemůže. Při vyšetřování, které teď podnikáme, bychom se neměli ptát ani tak ,Co se stalo?’ jako spíš ,Co se tu stalo, co se ještě nikdy předtím nestalo?’ A tak tedy snadnost, s kterou dosáhnu — nebo jsem už dosáhl — rozluštění této záhady, je přímo úměrná její zdánlivé neřešitelnosti v očích policie.”

Zíral jsem na Dupina v němém úžasu.

„Očekávám  teď,”  pokračoval  hledě  ke  dveřím  našeho  příbytku,

,,očekávám teďčlověka, který podle všeho není pachatelem toho masakru, ale má v něm nepochybně prsty. Za zločiny, za jejich nejohavnější část, pravděpodobně neodpovídá. Doufám, že tento předpoklad souhlasí

— na něm totiž stavím naději, že celou záhadu objasním. Čekám toho člověka zde, v tomto pokoji — čekám ho každým okamžikem. Kdož ví, třeba taky nepřijde, ale je pravděpodobnější, že se objeví. Jestliže přijde, musíme ho zadržet. Tady jsou pistole — oba víme, jak s nimi naložit, vyžádali to situace.”

Uchopil jsem pistoli, aniž jsem si pořádně uvědomil, co dělám, nebo uvěřil, co slyším, zatímco Dupin mluvil dál, jako by vedl monolog. Již jsem se zmínil o jeho exaltovaném projevu v takových chvílích. Adresoval sice svou promluvu mně, ale jeho hlas, i když nebyl nijak hlučný, měl onu intonaci, jakou do hlasu obvykle vkládáme, oslovujeme-li někoho na velkou dálku. Jeho oči prosty jakéhokoli výrazu, civěly do stěny.

„Že ty rozkacené hlasy, které sousedé zaslechli cestou po schodech, nebyly hlasy těch dvou žen, nám průkazně potvrdily výpovědi. To nám vyvrací veškeré pochybnosti v tom smyslu, jestli snad stará paní nejdříve neusmrtila svou dceru a potom nespáchala sebevraždu. Dotýkám se toho hlavně proto, abychom zachovali metodický postup — paní L’Espanayové by samozřejmě zdaleka nestačily síly na to, aby vrazila dceřino tělo do krbu tak, jak tam bylo nalezeno; a sama pak utrpěla taková zranění, jaká už svou povahou naprosto vylučují sebevražedné úmysly. Vraždu tedy spáchal někdo třetí. A hlasy této třetí strany bylo slyšet na schodišti. Všimněme si teď blíže svědeckých výpovědí o těch hlasech — ne výpovědí jako celku, ale toho, co na nich bylo zvláštního. Zpozoroval jste na nich něco zvláštního?”

Podotkl jsem, že svědkové se sice do jednoho shodovali v domněnce, že hrubý hlas patřil Francouzovi — kdežto o vřeštivém nebo — jak ho jeden z nich označil — skřípavém hlase se značně rozcházeli.

„To je obsah svědectví,” řekl Dupin, ,,ne jeho zvláštnost. Nezpozoroval jste zřejmě nic nápadného. A přece tu něco stálo za pozornost. Svědkové, jak jste poznamenal, se shodovali v označení hrubého hlasu — v tom byli všichni zajedno. Ale pokud jde o vřeštivý hlas, je velmi zvláštní ne to, že se rozcházeli, nýbrž skutečnost, že Ital, Angličan, Španěl, Holanďan i Francouz se jej snažili charakterizovat jako hlas cizince. Každý z nich je

přesvědčen, že to nebyl hlas jeho krajana. Žádný z nich jej nepřirovnává k hlasu příslušníka národa, jehož jazykem sám mluví — naopak. Francouz jej pokládá za hlas Španěla a prý by i ,některá slova rozeznal, kdyby se vyznal ve španělštině’. Holanďan tvrdí že to byl podle všeho Francouz, ale dočetli jsme se, že svědek ,neumí francouzsky, a proto byl vyslýchán prostřednictvím tlumočníka’. Angličan se domnívá, že to byl hlas Němce, ale ,německy neumí’. Španěl říká, že to byl bezesporu Angličan, jenže tak soudí veskrze ,podle přízvuku, jelikož angličtinu neovládá’. Ital má dojem, že to byl Rus, ačkoli se s ,rodilým Rusem nikdy nesetkal’. Druhý Francouz se nadto rozchází s prvým a je si prý jist, že hlas mluvil italsky, jenže této jistoty nabyl podobně jako Španěl ,z přízvuku, neboť tohoto jazyka není znalý’. Představte si, jak cize a nezvykle musel ten hlas opravdu znít, když se o něm mohly sejít takovéto výpovědi — když ani v jeho tónech nerozeznali příslušníci pěti velkých evropských národů nic povědomého! Třeba mi řeknete, že to mohl být hlas Asijce nebo Afričana. Paříž sice neoplývá Asiaty ani Afričany, ale chtěl bych vás teď — aniž bych námitku vyvracel — upozornit na tři maličkosti. Jeden svědek označil hlas spíš za

,skřípavý než vřeštivý’. Jiní dva jej vylíčili jako ,chvatný a přerývaný’. Ve slovech — či zvucích, které se podobaly slovům — nikdo nic srozumitelného nerozpoznal.

Nevím, do jaké míry jsem až dosud zapůsobil na vaši vnímavost, ale troufám si tvrdit, že oprávněné dedukce třeba jen z téhle části výpovědi — o hrubém a vřeštivém hlase — stačí samy o sobě vzbudit podezření, které určuje směr veškerému dalšímu postupu v řešení této záhady. Řekl jsem

,oprávněné dedukce’, ale to plně nevystihuje, co mám na mysli. Chtěl jsem naznačit, že to jsou jediné správné dedukce a že z nich jako jediný možný důsledek vyplývá nevyhnutelné podezření. Jaké podezření, o tom zatím ještě pomlčíme. Byl bych jen rád, abyste si uvědomil, že ve mně vyvstalo tak naléhavě, že mému vyšetřování na místěčinu dalo určitou formu — jistý směr.

Přenesme se teď v duchu tam do toho pokoje. Po čem tu budeme pátrat nejdříve? Po prostředcích, které vrahům dopomohly k útěku. Snad nemusím podotýkat, že ani jeden z nás nevěří v nadpřirozené jevy. Slečnu a paní L’Espanayovy nesprovodili ze světa duchové. Pachatelé byli hmotní a hmotnou cestou uprchli. Ale jak? 0 tomto problému se dá naštěstí uvažovat pouze z jednoho hlediska, a to nás nezbytně dovede k definitivnímu

rozhodnutí. Probereme postupně všechny možnosti úniku. Je jasné, že vrahové byli v místnosti, kde byla nalezena slečna L’Espanayová, nebo alespoň ve vedlejší místnosti, když lidé z ulice stoupali po schodech. Únikové cesty musíme tedy hledat jen v těchto pokojích. Policie proslídila skrznaskrz všechny podlahy, stropy a zdivo. Jejich bystrozraku by sotva ušel nějaký tajný východ. Přesto jsem jejich očím nedůvěřoval a spolehl na vlastní. Ne, žádný tajný východ jsem nevypátral. Obojí dveře z pokojů na chodbu byly zamčeny, klíče zastrčeny zevnitř. Podívejme se na komíny. Třebaže do výše osmi až deseti stop nad krbem jsou normálně široké, neprolezla by jimi v hořejších partiích ani větší kočka. Když jsme takhle všechny uvedené možnosti úniku dokonale vyloučili, zbývají nám okna. Předními okny se nikdo nemohl spustit dolů, aniž by nebyl zpozorován davem v ulici. Vrahové tedy museli nutně utéci okny do dvora. Jestliže jsme došli tak jednoznačně k tomuto závěru, nebyli bychom dobrými logiky, kdybychom jej odmítli pro jeho zdánlivou nemožnost. Záleží jen na nás, abychom dokázali, že zdánlivá nemožnost není vpravdě vůbec nemožností.

V tomto pokoji jsou dvě okna. K jednomu je docela volný přístup, nestojí před ním žádný nábytek; kdežto dolní půlku druhého zastiňuje čelní pelest bytelné postele, která je přistrčena až těsně k rámu. První okno našla policie pevně zatlučené zevnitř místnosti. Odolávalo náporu mužů, kteří se je snažili vší silou vytáhnout. Do jeho rámu po levé straně byla nebozezem vyvrtána díra a v ní vězel takřka po hlavičku tlustý hřebík. Při prohlídce druhého okna objevili podobný hřebík, zaražený podobným způsobem; i tento rám se marně namáhali vysunout. To byl pro ně přesvědčující důkaz, že tudy zločinci neutekli. A proto už pokládali za nadbytečné hřebíky vytáhnout a otevřít okna.

Já jsem se průzkumem zabýval poněkud zevrubněji — z důvodu, který jsem už udal. Věděl jsem, že právě tady musím dokázat, že zdánlivá nemožnost není vpravdě nemožností.

Začal jsem o věci přemýšlet empiricky. Vrahové nesporně uprchli jedním z těchto oken. V tom případě nemohli znovu upevnit pohyblivé rámy zevnitř tak, jak byly nalezeny — samozřejmost této úvahy odradila policisty od dalšího pátrání v tomto okruhu. Přesto byly rámy upevněny. Mají tedy nepochybně schopnost upevnit se vlastní silou. Tento závěr je nevyhnutelný. Přistoupil jsem k volnému oknu, dost pracně jsem vytáhl hřebík  a  pokusil  jsem  se  vysunout  spodní  rám.  Jak  jsem  předvídal,

vzdoroval mému úsilí. Teď už jsem věděl, že okno drží skrytá pružina, a to mě utvrdilo v přesvědčení, že aspoň mé premisy jsou správné, ať se problém s hřebíky jeví dosud sebezáhadněji. Po krátké, ale bedlivé prohlídce jsem skrytou pružinu objevil. Stiskl jsem ji a ověřiv si svůj nález, ani jsem se nepokusil okno vysunout.

Vrátil jsem hřebík do původní polohy a pozorně jsem se na něj zadíval. Člověk, který tímhle oknem unikl, mohl docela dobře rám zvenčí zasunout

— pružina by jej zachytila — avšak zarazit hřebík zpátky bylo vyloučeno. Závěr byl jasný a opět zužoval okruh mého pátrání. Vrahové museli utéci druhým oknem. Předpokládal jsem, že péra u obou rámů budou patrně stejná a že tedy musím hledat odlišnost v hřebících — anebo aspoň ve způsobu, jakým jsou zatlučeny. Stoupl jsem si na postel a přes čelní pelest jsem podrobně zkoumal druhé okno. Strčil jsem ruku za pelest a ihned jsem nahmatal a stiskl péro, které bylo, jak jsem předvídal, totožné s vedlejší pružinou. Teď byl na řadě hřebík. Byl právě tak tlustý jako ten prvý a zaražený stejným způsobem, téměř až po hlavičku.

Jestli si myslíte, že mě to zmátlo, pak jste na omylu a nepochopil jste podstatu indukční metody. Šel jsem po stopě jak spolehlivý ohař a ani na vteřinku jsem ji neztratil. Čich mě nezklamal. Jediný článeček řetězu nebyl narušen. Sledoval jsem tajemství až k jeho výchozímu bodu a tím bodem byl — hřebík. Podobal se, jak říkám, v každém ohledu svému kolegovi ze sousedního okna, jenže tento fakt (jakkoli se zdál nezvratný) byl směšně malicherný proti mému přesvědčení, že mám před sebou klíč k definitivnímu rozuzlení. S tím hřebíkem je jistě něco v nepořádku, řekl jsem si. Dotkl jsem se ho — a hlavička s kousíčkem dříku mi zůstala v prstech. Zbytek dříku zůstal v otvoru, kde se zlomil. Stalo se to už před delší dobou (kraje úlomků byly totiž zrezivělé) a příčinou byla zřejmě rána kladivem, po které se část hlavičky a dříku zasekla seshora do spodního rámu. Opatrně jsem tento koneček zasunul do otvoru, odkud jsem jej vyňal — a podoba bezvadného hřebíku byla dokonalá, nic nebylo znát. Stiskl jsem péro a lehce povytáhl okno — hlavička hřebíku cestovala s ním, pevně zaseknuta do svého lůžka. Zavřel jsem okno a dojem celistvosti byl opět dokonalý.

Až potud přestala být tedy záhada záhadou. Vrah uprchl oknem, k němuž byla přistavena postel. Když po jeho úniku okno vlastní vahou (nebo i s vrahovým přispěním) sklouzlo, pevně je zachytila pružina: a právě tlak

této pružiny přičítala policie mylně hřebíku a považovala proto další šetření za zbytečné.

Je tu další oříšek: jak pachatel slezl dolů? Na tuto otázku jsem dostal uspokojivou odpověď za pochůzky kolem domu Něco přes pět stop od dotyčného okna vede drát hromosvodu. Odtamtud by nikdo na okno nedosáhl, natož pak do něho vlezl. Všiml jsem si však, že okenice ve třetím patře jsou zvláštního druhu, kterému pařížští tesaři říkají ferrades. Dnes se jich používá málokde, ale na starých budovách v Lyonu a Bordeaux jsou ještě hodně vidět.

Mají tvar obyčejných dveří (jednoduchých, ne křídlových), až na to, že jejich hořejší polovina mívá mřížkovou výplň, za kterou je možno velmi pohodlně zachytit se rukama. V našem případě jsou okenice dobré tři stopy široké. Když jsme se na ně ze dvora dívali, byly obě pootevřeny tak, že se stěnou domu svíraly pravý úhel. Policie si pravděpodobně právě tak jako my prohlížela dům zezadu, jenže se na okenice dívala v přímce jejich šíře (přímým pohledem samozřejmě zkrácené) a nepostřehla jejich skutečné rozměry — anebo je koneckonců postřehla a nepřikládala jim patřiéný význam. Jakmile totiž jednou došla k závěru, že tudy nikdo nemohl uniknout, podnikla v tomhle směru pochopitelně jen velmi povrchní pátrání. Mně ale bylo jasné, že kdyby se okenice okna, za kterou je postel, přirazila až ke zdi, byl by její okraj pouhé dvě stopy od hromosvodu. A bylo také nasnadě, že s mimořádnou dávkou mrštnosti a odvahy se lupič mohl přehoupnout z drátu do okna. Stačilo dohmátnout na vzdálenost dvě apůl stopy (předpokládáme, že okenice byly dokořán) — a přidržet se pevně mřížoví. Pak se možná pustil drátu, vzepřel se nohama pevně o zeď a prudce se vymrštil i s okenicí, kterou tak přibouchl k oknu — a jestli okno bylo v tu chvíli otevřeno, můžeme si docela dobřepředstavit, že vletěl rovnou do pokoje.

Mějte prosím zvlášť dobře na paměti, že jsem hovořil o mimořádné dávce mrštnosti, které bylo třeba k úspěšnému provedení tak náročného a krkolomného kousku. Rád bych vás nejprve přesvědčil, že takový výkon je vůbec proveditelný — ale za druhé, a to zejména, bych si přál vštípit vám do vědomí tu výjimečnou, takřka nadpřirozenou obratnost, která výkon umožnila.

Bezpochyby si myslíte, že bych lépe své při posloužil — řečeno po právnicku —, kdybych tu nezbytnou obratnost spíš podceňoval, než její

pravý význam tolik zdůrazňoval. V právním sporu se to snad dělává, ale rozum se takových uzancí nedrží. Mým konečným cílem je pravda. Mým bezprostředním záměrem je přimět vás k tomu, abyste si srovnal tu mimořádnou mrštnost, o které mluvím, s tím vřeštivým (nebo skřípavým) a přerývaným hlasem, o jehož národnosti se ani dva lidé nedokázali shodnout a v jehož výlevech nerozeznal nikdo souvislou slabiku.”

Přitěchto slovech mi bleskla hlavou matná a nehotová představa toho, co má Dupin na mysli. Zdálo se mi, že mi stačí jen krůček k pochopení, ale že k němu nemám dost sil — tak jako lidé, kteří se někdy přiblíží k samému prahu vzpomínky, a přece si nakonec nevzpomenou. Přítel promlouval dál:

„Jak jste viděl, přešel jsem od úniku k otázce vniknuti do budovy. Chtěl jsem tím naznačit, že obojí bylo provedeno stejným způsobem na stejném místě. Vraťme se ještě jednou dovnitř pokoje. Rozhlédněme se pořádně, jak to tu vypadá. Zásuvky prádelníku byly, jak se praví, vybrakovány — ačkoli mnohé kusy garderoby v nich zůstaly. Dělat tu nějaký závěr je nesmysl. Můžeme se jen docela nazdařbůh dohadovat — nic víc. Jak poznáme, že věci nalezené v zásuvkách nebyly všechny věci, které tam púvodně byly? Madame L’Espanayová a její dcera žily velmi odloučeně — neměly svou společnost — málokdy vycházely — nepotřebovaly měnit často oblékání. Nalezené šatstvo nebylo patrně o nic horší kvality než ostatní vybavení těchto dam. Jestliže zlodějněco z těch věcí ukradl, proč si nevybral to nejlepší — proč nevzal všechno? A vůbec, proč pohrdl čtyřmi tisíci zlatých franků a obtěžoval se raději rancem prádla? To zlato tam opravdu nechal ležet. V měšcích na podlaze se našel téměř celý obnos, který uvedl bankéř Mignaud. Proto bych si přál, abyste pustil z hlavy tu falešnou představu motivu, kterou v mozcích policie zplodil úryvek výpovědi pana Le Bona. Odevzdal peníze, a tři dny nato byla zavražděna osoba, která je přijala, toť vše. Přitom se kolem nás dějí každou chvilku desetkrát nápadnější shody okolností, než je tahle, a nestojí nám ani za povšimnutí. Koincidence jsou vůbec kameny úrazu, o které pravidelně klopýtají ti vzdělanci, kteří se opomenuli vzdělat v teorii pravděpodobnosti — přestože této teorii vděčí tolik slavných problémů za ještě slavnější objasnění. Kdyby bylo v našem případě zlato zmizelo, bylo jeho odevzdání o tři dny dřív něčím pádnějším než shodou okolností. Silně by podepřelo myšlenku motivu. Jestliže však zvážíme fakta případu a přijmeme zlato jako motiv té ohavnosti, musíme

pachatele nezbytně považovat za vnitřně rozpolceného idiota, který na místěčinu zanechává se zlatem i svůj motiv.

Nespouštějme ze zřetele prvky, na které jsem vás upozornil — zvláštní hlas, mimořádná mrštnost a zarážející nedostatek pohnutky u vraždy tak výjimečně zhovadilé — a podívejme se na vlastní krvavé dílo. Máme před sebou ženu, kterou čísi ruce zaškrtily a vrazily do krbu hlavou dolů. Normální vrahové si tak nepočínají. Především takhle nenakládají se svými oběťmi. Jistě přiznáte, že je v tom cosi krajně zrůdného — cosi naprosto neslučitelného s našimi pojmy lidského jednání, i když předpokládáme, že pachatelé byli nadobro zvrhlí lidé.

A také pomyslete, jakou ten netvor musel mít sílu, když vrazil mrtvolu tam nahoru do úzkého komína tak pevně, že mělo několik lidí co dělat, aby ji společně stáhli dolů!

Podívejme se teď na další důkazy této úžasné síly. Na krbu ležely mohutné chumáče— opravdu mohutné chumáče — šedivých lidských vlasů. Byly vytrženy i s kořínky. Víte, že není hračkou vytrhnout třeba jen dvacet třicet vlasů najednou. Viděl jste ty husté prameny právě tak jako já. Na jejich koříncích (příšerná podívaná!) ulpívaly ještě cáry skalpu — neklamný příznak obrovské síly, která jediným škubnutím dokázala vyrvat snad tisíce vlasů. Vrah podřezal hrdlo staré paní tak důkladně, že jí hlava doslova odpadla od těla. Jeho nástrojem byla pouhá břitva. Všimněte si prosím i této brutální zběsilosti jeho zločinu. 0 podlitinách na těle paní L’Espanayové mluvit nebudu. Pan doktor Dumas a jeho ctěný koadjutor pan Etienne prohlásili, že byly způsobeny nějakým tupým předmětem; a v tom se tito pánové nemýlili. Tupý předmět byla očividně kamenná dlažba na dvoře, na kterou oběť dopadla z okna u postele. Tato myšlenka, ač se zdá sebeprostší, unikla policii z téhož důvodu, z kterého jí unikla šíře okenice

— záležitost s hřebíky zatemnila totiž tak neprostupně její soudnost, že ji vůbec nenapadlo, že okna byla taky někdy otevřena.

Jestliže jste si k tomu všemu přimyslil v patřičném světle i tu podivnou spoušť v pokoji, pokročili jsme tak daleko, že si jednotlivé prvky můžeme spojit: ohromující mrštnost, nadlidskou sílu, nezkrotnou zběsilost, nemotivovanou krvelačnost, hrůznou pitvornost naprosto cizí lidské povaze, hlas znějící cizokrajně uším mužů zrůzných končin Evropy, neschopný vydat ze sebe zřetelnou či srozumitelnou hlásku. Co z toho tedy vyplynulo? Jak jsem zapůsobil na vaši představivost?”

Zamrazilo mě v kostech, když mi Dupin kladl tyto otázky. ,,Ten zločin spáchal šílenec,” řekl jsem, ,,nějaký rozzuřený maniak, který utekl z blízkého blázince.”

,,Vaše odpověď se v jistém smyslu dotýká pravdy,” pravil Dupin.

„Ovšem hlasy bláznů i za nejprudších záchvatů se nedají přirovnat k tomu zvláštnímu hlasu, který lidé slyšeli na schodech. Šílenci mají přece nějakou národnost, a přestože jejich slova bývají nesouvislá, aspoň některé slabiky vyslovují vždycky souvisle. A pak, vlasy šílence nevypadají jako to, co držím v ruce. Vyprostil jsem tenhle chomáček ze zaťatých prstů paní L’Espanayové. Nu, co vám to říká?”

„Dupine!” zvolal jsem vyděšeně. „To jsou zvláštní vlasy — to přece nejsou lidské vlasy!”

„To jsem taky vůbec netvrdil,” řekl Dupin. „Ale než si objasníme tento bod, podívejte se laskavě tady na tu skicu. Načrtl jsem si na papír jakési faksimile toho, co je v jedné výpovědi popisováno jako ,temné podlitiny i hluboké zářezy od nehtů’ na hrdle slečny L’Espanayové, a opět jinde (ve svědectví pánů Dumase a Etienna) jako ,četná začernalá místa — zřejmě otisky zarytých prstů!’”

Přítel rozložil papír na stůl a pokračoval: „Tenhle náčrtek dosti názorně napovídá, jak tvrdý a nepovolný byl ten stisk. Nikde není vidět nejmenší posunutí. Každý prst setrval — patrně až do usmrcení oběti — v místě, kam se původně s úděsnou silou zabořil. Pokuste se teď vložit současně své prsty na jednotlivé otisky, jak je tu vidíte.”

Zkusil jsem to, avšak marně.

„Možná že to neprovádíme, jak náleží,” řekl. „Rozprostřeli jsme papír na rovnou plochu, kdežto lidské hrdlo je oblé. Tady ten kus polena má přibližně obvod hrdla. Obtočte kolem něho náčrtek a opakujte ten pokus.”

Udělal jsem to; výsledek byl však zápornější než předtím.

„Tohle není otisk lidské ruky,” řekl jsem.

,,A teď si přečtěte tady ten úryvek z Cuviera6,” vyzval mne Dupin.

Byla to zevrubná anatomická a obecně popisná stať o velkém ryšavém orangutanu, který žije na ostrovech ve Velkých Sundách. Obrovský vzrůst, úžasná síla a mrštnost, nezkrotná dravost a sklon k napodobování jsou u tohoto lidoopa dostatečně známy. Okamžitě jsem si uvědomil celou úděsnost té vraždy.

„Popis prstů,” řekl jsem, když jsem dočetl, „odpovídá přesně vašemu nákresu. Vidím, že stopy, jak jste je obkreslil, mohl zanechat jen druh orangutana, o kterém se tu píše. Také tenhle chumáč žlutohnědých chlupů se shoduje s chlupy Cuvierova zvířete. Přesto mi podrobnosti této strašné záhady stále ještě unikají. A kromě toho — byly přece slyšet dva hlasy, jak se hádají, a jeden z nich byl nesporně hlas Francouze.”

„Ovšem, a jistě si vzpomínáte, co tento hlas podle výpovědi téměř všech svědků zvolal — totiž: Mon Dieu! Ostatně jeden z vyslýchaných — cukrář Montani — výstižně ten povzdech charakterizoval jako výraz nesouhlasu nebo výtky. Od těch dvou slovíček jsem si proto nejvíc sliboval, že mi pomohou rozluštit záhadu. Francouz o vraždě věděl. Je možné, dokonce je víc než pravděpodobné, že je nevinen, že se toho krvavého řádění vůbec neúčastnil. Orangutan mu třeba utekl. Třeba ho vysledoval až do pokoje, ale v nastalém zmatku a rozčilení ho už nedokázal polapit. To zvíře je dosud na svobodě. Nebudu se pouštět do dalších dohadů — jsou to totiž opravdu jen dohady a nemám právo říkat jim jinak — předně proto, že se opírají

o soudy příliš matné a mělké, aby jim můj vlastní rozum přikládal patřičnou váhu, a pak proto. že ani nejsem schopen sdělit jejich obsah jinému nazírání. Mluvme tedy o dohadech. Jestliže se ten Francouz zvěrstva, jak doufám, skutečně nedopustil, pak ho toto oznámení přivede k nám. Dal jsem je včera večer, když jsme se vraceli domů, do redakce Le Monde.”

Podal mi noviny — věnované hlavně zájmům námořní dopravy a hojně vyhledávané námořníky — a já jsem četl:

6    Georges Cuvier (1769 – 1832) – francouzský zoolog a paleontolog, zakladatel srovnávací paleontologie.

ORANGUTAN, velký, ryšavý, pocházející z Bornea, byl CHYCEN dne… (uvedeno datum vraždy) v Boulogneském lesíku. Majitel, v němž byl zjištěn námořník maltézské lodi, obdrží zvíře nazpět, prokáže-li dostatečně jeho totožnost a uhradí-li výlohy spojené s jeho chycením a chováním. Ať se dostaví do ulice … číslo… třetí patro… okres St. Germain.

„Jak prosím vás víte,” zeptal jsem se, „že ten člověk je námořník a že slouží na maltézské lodi?”

„Nevím to,” řekl Dupin. „Nejsem si tím jist. Ale mám tu kousek tkaničky a podle toho, jak je zmačkaná a umaštěná, se dá soudit, že stahovala jeden z těch dlouhých mužských copů,v kterých si tolik libují

námořníci. A mimoto tenhle uzlík svede málokdo kromě námořníka a je příznačný pro Maltézany. Našel jsem tu tkanici pod drátem hromosvodu. Ani jedné ze zavražděných nemohla patřit. Ostatně i kdyby můj závěr, že Francouz je námořník z maltézské lodi, nesouhlasil, můj údaj v inzerátu nemůže věci uškodit. Jestli se mýlím, řekne se prostě, že mě oklamala nějaká okolnost, do které ani není radno šťourat. Jestli mám ale pravdu, získávám velkou výhodu. Francouz, který ví o vraždě —třebaže ji nespáchal — bude přirozeně váhat, má-li se na inzerát ozvat a požadovat orangutana. Bude uvažovat takhle: ,Jsem nevinen, jsem chudý; orangutan má ohromnou cenu — pro člověka v mých poměrech hotové jmění; proč bych mělonějpřijít ze strachu před planým nebezpečím? Tady je — na dosah ruky. Chytili ho v Boulogneském lesíku, tedy na hony daleko od toho masakru. Jak by vůbec někdo mohl podezírat nerozumné zvířezněčeho takového? Policie je bezradná — nepřišla dosud na sebemenší stopu. 1 kdyby nakrásně zvíře vypátrali, nikdo mi nedokáže, že o vraždě vím. Ostatně jen proto, že o vraždě vím, mě z ní beztak nemohou spoluobvinit. Co je důležité — ví se o mně. Člověk, který podal inzerát, mě označil jako majitele zvířete. Není mi známo, kam až sahají jeho vědomosti. Jestliže se nepřihlásím o tak drahocenné zvíře, o němž se ví, že patří mně, padne přinejmenším podezření na ně. A není přece v mém zájmu upoutávat pozornost ať už na sebe, nebo na zvíře. Obrátím se na nálezce, vyzvednu si orangutana a zavřu ho, dokud celá ta věc nezhasne.’”

V tom okamžiku jsme na schodech zaslechli kroky.

„Připravte si pistole,” řekl Dupin, „ale nevytahujte je a nestřílejte, dokud vám nedám znamení.”

Domovní dveře nechal Dupin otevřené, takže návštěvník vešel do domu bez zvonění. Začal stoupat nahoru, avšak po několika krocích zřejmě zaváhal. Vzápětí jsme ho slyšeli sestupovat. Ale sotva Dupin chvatně zamířil ke dveřím, opět jsme hosta slyšeli přicházet. Tentokrát se už nevrátil, nýbrž rázně vystoupil a zaklepal na dveře našeho pokoje.

„Dále,” řekl Dupin přívětivým, bodrým tónem.

Muž vstoupil. Byl to na první pohled námořník, muž vysoké, statné, svalnaté postavy, s neohroženým a ne tak nesympatickým výrazem ve tváři. Byl velmi osmahlý a obličej měl zpola zarostlý licousy a knírem. V ruce držel ohromnou dubovou sukovici, jinak se ale zdál neozbrojen. Nemotorně

se uklonil a popřál nám dobrého večera. Přízvuk, třebaže v něm byl neuchâtelský odstín, prozrazoval bezpečně rodilého Pařížana.

„Posaďte se, příteli,” řekl Dupin. „Přicházíte bezpochyby kvůli tomu orangutanovi. Namouduši málem vám to zvíře závidím — je to pěkný kus a jistě má taky ohromnou cenu. Jak je asi starý?”

Námořník si zhluboka oddechl jako člověk, který se zbavil nějakého nesnesitelného břemena, a pak sebejistým tónem odpověděl:

„Těžko říct — ale víc než čtyřipět let mu neodhaduju. Máte ho tady?”

„Bohužel ne, nejsme tu na to zařízeni. Je v nájemné stáji v ulici Dubourg, kousek odtud. Ráno si ho můžete vyzvednout. Nějaký důkaz, že je to zvíře vaše, máte samozřejmě u sebe.”

„To víte, že mám, pane.”

,,Nerad se s ním rozloučím,” řekl Dupin.

„Měl jste s ním jistě hodně starostí, pane,” řekl muž, ,,a já od vás nechci nic zadarmo. Jak byste taky k tomu přišel. Milerád vám vyplatím odměnu za jeho chycení — odměnu samozřejmě vpřiměřené výši.”

,,No,” pravil můjpřítel, ,,tomu říkám poctivá hra, namouduši. Počkejte

— co bych tak mohl chtít? Á — už to mám. Tak tohle bude má odměna: vypovíte mi dopodrobna všecko, co víte o té vraždě v ulici Morgue.”

Poslední slova pronesl Dupin velice tichým a klidným tónem. A právě tak klidně přistoupil ke dveřím, zamkl je a klíč strčil do kapsy. Pak vytáhl ze záňadří pistoli, a aniž pohnul brvou, položil ji na stůl.

Námořník zbrunátněl, jako by se dusil. Vyskočil, popadl klobouk — vzápětí však znovu klesl do křesla, roztřesený, k smrti vyděšený. Slovo ze sebe nevyrazil. Z hloubi srdce jsem ho litoval.

,,Ale příteli,” řekl Dupin laskavě, „zbytečně se plašíte — opravdu. Vůbec vám nechceme ublížit. Zaručuji se vám čestným slovem Francouze, že se vám žádné příkoří nestane. Jsem naprosto přesvědčen, že za zvěrstva v ulici Morgue nejste odpovědný. Nemá ovšem smysl zapírat, že jste do toho případu tak či onak zapleten. Z toho, co jsem řekl, jste jistě poznal, že jsem se dověděl prostě všechno — a to způsobem, o kterém nemůžete mít ani potuchy. Situace tedy vypadá takhle: nedopustil jste se ničeho, čemu jste mohl nějak zabránit — ničeho, co by vám mohli klást za vinu. Neprovinil jste se ani loupeží — ve chvíli, kdy jste mohl loupit docela beztrestně. Nemáte co zatajovat. Nemáte důvod cokoli zatajovat. Ba naopak, jednal byste navýsost čestně, kdybyste všechno, co víte, vypověděl. Zavřeli

nevinného člověka a obvinili ho ze zločinu, jehož pachatele můžete označit.”

Za této Dupinovy řeči se námořník jakžtakž vzpamatoval, avšak jeho dřívější smělé vystupování bylo totam.

,,Bůh mi tedy pomáhej,” pravil po krátké odmlce, ,,řeknu vám tedy všechno, co o téhle záležitosti vím — i když nečekám, že mi polovinu z toho uvěříte. Byl bych věru blázen, kdybych v to doufal. Presto tvrdím, že jsem nevinen, a chci se poctivě vyznat ze všeho, i kdyby mě to mělo krk stát.” Vyprávěl nám zhruba tento příběh: Před nedávnem podnikl plavbu do souostroví Velkých Sund. Výprava, jejímž byl členem, přistála na Borneu a pustila se na menší výlet do vnitrozemí. Tam s jedním kamarádem chytil orangutana. Když později přítel umřel, stal se sám jediným vlastníkem zvířete. Než svého zajatce dopravil domů, zakusil díky jeho nezkrotné, výbojné povaze mnohou svízel, ale posléze se mu přece jen podařilo ubytovat ho bezpečně ve svém pařížském domově. Tam ho choval v naprostém ústraní — nechtěl totiž u sousedů probouzet nevítaný zájem — aspoň do té doby, než se zvířeti zahojí rána na chodidle, kterou si způsobilo o třísku na palubě lodi. Měl v úmyslu nakonec orangutana prodat.

Když se v noci či spíše k ránu osudného dne vrátil z jakési námořnické pitky, přistihl zvíře ve svém pokoji. Vniklo tam z vedlejší komory, kde mělo být bezpečně zavřeno. Břitvu v ruce, s namydlenou tváří sedělo před zrcadlem a chystalo se holit — zřejmě tento úkon pozorovalo předtím u svého pána klíčovou dírkou ve dveřích komory. Když námořník spatřil tu hroznou zbraň v ruce tak divokého zvířete, v ruce tak schopné ji použít, nesmírně se vyděsil a chvilku nevěděl, co počít. Pak ho napadlo, že zvíře dokázal i v návalech nejprudšího běsnění utišit karabáčem, a tak se k němu uchýlil i tentokrát. Jakmile však orangutan spatřil důtky, skokem vyrazil z pokoje, seběhl ze schodů a pak oknem, které bylo naneštěstí otevřeno, vyskočil na ulici.

Francouz se rozběhl za ním. Opice, stále třímajíc břitvu, se občas zastavila, ohlédla se a kynula svému pronásledovateli. Když ji však užuž doháněl, opět se dala na útěk. Tato zoufalá honička neměla konce. V ulicích bylo pusto a ticho, vždyť se chýlilo ke třetí zrána. Jak uprchlík míjel nádvorní frontu domu v ulici Morgue, upoutalo jeho pozornost světlo v otevřeném okně ve třetím poschodí. Bylo to okno pokoje paní L’Espanayové.  Přihnal  se  k  domu,  spatřil  drát  hromosvodu,  s

nepředstavitelnou mrštností vyšplhal nahoru, chytil se okenice, která byla přiražena až ke zdi, a po ní se zhoupl rovnou na pelest postele. Celý ten kousek trval jen několik vteřin. Jak se orangutan spouštěl do pokoje, odkopl za sebou okenici, která se opět dokořán rozlétla.

Když to námořník viděl, zaradoval se — ale zároveň se i vylekal. Měl teď větší naději, že zvíře polapí, protože z pasti, do které vniklo, mohlo stěží vyváznout jinak než po drátě —a tak, až poleze dolů, by ho mohl zadržet. Na druhé straně měl oprávněné obavy, co asi uprchlík vyvádí v domě. Tato druhá úvaha muže přiměla sledovat ho dál. Po drátě bleskosvodu se vyšplhal bez nesnází (vždyť byl námořník), když však vystoupil do výše okna, které bylo daleko po jeho pravici, byl v koncích — mohl se nejvýš silně vyklonit a nahlédnout do pokoje. Ten kratičký pohled ho tak vyděsil, že málem sletěl dolů. V tom okamžiku proťaly noční ticho ony příšerné skřeky, jež vyburcovaly ze spánku obyvatele ulice Morgue. Paní L’Espanayová s dcerou, obě v nočním prádle, srovnávaly zřejmě jakési písemnosti do železné truhlice, o níž jsem se již zmínil a kterou dámy přivlekly doprostřed místnosti. Byla otevřená a její obsah rozložený vedle ní na podlaze. Oběti seděly bezpochyby zády k oknu, a z toho, že se výkřiky neozvaly hned, jak zvíře vtrhlo do pokoje, lze soudit, že ho chvíli nezpozorovaly. Bouchnutí okenice přičetly patrně větru.

Když námořník nahlédl do pokoje, držel ohromný lidoop paní L’Espanayovou za vlasy (měla je rozpuštěné — zřejmě si je předtím pročesávala) a švihal jí před obličejem břitvou, jako by chtěl napodobit holiče. Dcera ležela bezvládně na zemi — omdlela. Výkřiky a odpor staré paní (jak se bránila, vyrval jí chumáč vlasů) orangutana popudily a jeho bezpochyby neškodné úmysly se změnily v hněv. Jediným rázným rozmachem své svalnaté paže uťal jí málem hlavu. Pohled na krev rozlítil jeho vztek v záchvat zuřivosti. Zaskřípal zuby, z očí mu vyšlehly blesky a vrhl se na tělo dívky — zaryl své drtivé drápy do jejího hrdla a tiskl, dokud oběť neskonala. V tom okamžiku zabloudil jeho divoký roztěkaný pohled k hlavám postele, nad nimiž se rýsovala matná, hrůzou zkamenělá tvář jeho pána. Zlost zvířete, které si patrně uchovalo v paměti obávaný karabáč, se rázem změnila v strach. Snad si uvědomilo, že si zasluhuje trest, a jako by chtělo zahladit své krvavé činy, začalo v panickém rozčilení poskakovat po pokoji, kácet a lámat nábytek, zpřehazovat věci, vytahovat z postele

matraci. Posléze popadlo tělo mrtvé dívky a vrazilo je do komína, a nakonec se zmocnilo mrtvoly staré paní a vrhlo ji střemhlav z okna.

Když se se svým zohaveným břemenem přiblížilo k oknu, námořník zděšeně uskočil k drátu, po němž spíš sjel, než slezl dolů, a rychle se rozběhl domů. V hrůze před následky toho běsnění ho nadobro přešla starost o další osudy orangutana. To, co slyšeli lidé na schodišti, byly Francouzovy výkřiky úděsné hrůzy smíšené s posupným brebentěním obludy.

Zbývá jen málo, co bych ještě dodal. Orangutan unikl z pokoje bezpochyby těsně předtím, než byly vypáčeny dveře. Okno za sebou zřejmě přibouchl. Majitel zvíře později sám chytil a dostal za ně značný obnos od ředitelství botanické zahrady. Le Bon byl propuštěn, jakmile jsme s okolnostmi případu — doplněnými Dupinovými poznámkami — seznámili policejního prefekta. Tento hodnostář, jakkoli mému příteli nakloněný, nedovedl zcela zakrýt nelibost nad novým zvratem události a neodpustil si několik kousavých poznámek asi v tom smyslu, že je radno, aby si každý hleděl svého.

„Ať si mluví,” řekl Dupin, kterému prefekt nestál ani za odpověď. ,,Ať jen káže a ulehčí svému svědomí! Mne jenom těší, že jsem ho porazil na jeho vlastním kolbišti. Nijak mě ovšem neudivuje — jako udivuje jeho —, že v řešení téhle záhady na celé čáře selhal. Náš přítel prefekt je totiž, po pravděřečeno, příliš mazaný na to, aby dokázal jít věcem na kloub. Jeho chytrost nemá ducha. Je to samá hlava a žádné tělo — jako obraz bohyně zlodějů a podvodníků Laverny7, nebo v nejlepším případě samá hlava a ramena, jako treska. Ale stejně je to chlapík k pohledání. Mám ho zvlášť rád pro jeden jeho oblíbený bravurní krasořečnický kousek, který mu získal pověst duchaplného muže. Myslím jeho způsob, jak umí — de nier ce quí est, et ďexpliquer ce qui n’est pas.8”

7   Laverna – římská bohyně zlodějů a podvodníků

8      (fr) — „Popírat to, co je, a vysvětlovat to, co není“ (citát z Rousseauova románu Nová Heloisa).

Odcizený dopis

Metzengerstein

(Zkázou jsem byl za živa — umíraje tvou smrtí budu.)

METZENGERSTEIN.

Hrůza a neštěstí obcházely po světě po všechny věky. Proč tedy označovati dobu, v kterou se událo, co budu vyprávěti? Nechí postačí, řeknu-li, že v době, o které mluvím, byla v středu Uher zakořeněna, ačkoliv tajně, víra v doktríny metempsychosy. O doktrínách samých — totiž o jejich nesprávnosti neb pravděpodobnosti — nic nepravím. Tvrdím však, že mnoho naší nevěreckosti (jak La Bruyěre praví o všech našich neštěstích) vient de ne pouvoir étre seuls (pochází z toho, že nemůžeme býti sami) z nich co do nádhery a rozsáhlosti byl »Metzengersteinský palác« Hranice jeho panství nebyly nikdy přesně určeny, ale jeho hlavní park měl v obvodu pět mil.

Při nastoupení vlastníka tak mladého s tak známou povahou a tak neporovnatelným jměním vyskytlo se málo domněnek o jeho příštím pravděpodobném chování. A vskutku za tři dny zastínil dědic svým chováním Heroda a značně překonal očekávání svých nejnadšenějších obdivovatelů. Hanebné prostopášnosti — zjevné prorad- nosti — neslýchané ukrutnosti — vyrozuměly brzo jeho chvějící se vasaly, že žádná otrocká pokora jejich — žádná

úzkostlivost svědomí jeho — je nezabezpečí proti ne- lítostným drápům malého Kaliguly. V noci čtvrtého dne se octly stáje Berlifitzingova zámku v plamenech; a jednomyslné mínění sousedů připojilo zločin žhářství k seznamu již strašlivému baronových přestupků a ukrutností.

Ale při shonu, způsobeném touto událostí, seděl mladý šlechtic sám, zřejmě ponořen v přemítání ve velkém a pustém pokoji nahoře v rodinném paláci Metzengersteinském. Na nádherných, ačkoliv zašlých čalounech, visících zasmušile na stěnách, byly stínovité a majestátní obrazy tisíců jeho slavných předků. Zde kněží a církevní hodnostáři, oblečení v hermelín, seděli nenuceně se samovládcem a panovníkem, pronášeli své veto . proti přáním světského krále neb krotili slovem fiat papežské svrchovanosti povstalecké žezlo Arci- nepřítele, knížete temnot. Tam pochmurné a velké postavy princů Metzengersteinů — se svalnatými válečnými oři, již poskakovali po mrtvolách padlých nepřátel — zarážely i nejsilnější nervy silou svého výrazu; a tu opět rozkošné a labutím podobné postavy dam minulých časů prchaly v báječném tanci při zvucích neslyšných melodií.

Ale baronův zrak, když poslouchal neb se stavěl jakoby naslouchal stále vzrůstajícímu hluku ve stájích Berlifitzingových — aneb snad uvažoval o nějakém novém a rozhodnějším odvážném skutku — byl obrácen nevědomě na postavu ohromného a nepřirozeně zbarveného koně, vyobrazeného na čalounu jako majetek

Saracenského předka rodiny jeho soupeře. Kůň sám stál nepohnutě a jako socha v popředí malby — co dále v zadu jeho jezdec umíral poražen pod dýkou Metzengeršteinovou.

Na rtech Frederikových se objevil ďábelský výraz, když si uvědomil směr, kterým jeho zrak bez jeho vědomí pohlížel. Neodvrátil však zraků. Nemohl si naopak nižádným způsobem vysvětliti úzkost, jež ho opanovala, padnuvši na jeho smysly jako závoj. Nesnadno srovnal své ospalé a nesouvislé pocity s jistotou, že bdí. Čím déle pohlížel, tím více se kouzlo sesilovalo — tím nemožnějším se jevilo, že bude kdy moci odvrátiti svůj zrak od omámení těchto čalounů.. Ale když se hluk venku náhle sesílil, odvrátil násilně svou pozornost k záři rudého světla, již vrhaly plameny hořících stájí do oken komnaty.

Ale to trvalo jen okamžik; jeho pohled se znova obrátil ke stěně. K jeho největší hrůze a úžasu změnila zatím hlava ohromného oře svou polohu. Šíje zvířete, skloněná dříve jako s útrpností nad padlým tělem svého pána, byla nyní úplně napnuta směrem k baronovi. Oči dříve neviditelné měly nyní energický a lidský výraz a zářily ohnivou neobyčejnou červení; a rozevřené rty zjevně podrážděného koně odkrývaly jeho hrobové a odporné zuby.

Ztrnulý hrůzou potácel se mladý šlechtic ke dveřím. Když je otevřel, vrhla záře rudého světla, proudící do pokoje, jeho stín s ostrými obrysy na chvějící se čaloun; a zachvěl se zpozorovav, že stín — když se potácel chvíli

na prahu — zaujímá tutéž polohu a přesně vyplňuje obrys nelítostného a vítězného vraha saracenského Berlifitzinga. Aby ulevil svému stísněnému duchu, spěchal baron na volný vzduch. U hlavní brány paláce potkal tři podkoní. S velkými nesnázemi a se značným nebezpečím života krotili konvulsivní skoky ohromného a ohnivě barevného

koně.

»Čí je to kůň? Kde jste ho vzali?« tázal se mladík žalostným a drsným hlasem postřehnuv okamžitě, že tajemný oř ve vyčalounovaném pokoji byl přesným pro- tějškem divokého zvířete před ním.

»Je to váš majetek, sire,« odpověděl jeden z podkoních, »alespoň na něho nečiní nároků nikdo jiný. Chytli jsme jej, pádícího, kouřícího a zpěněného zuřivostí z hořících stájí Berlifitzingského zámku. Domnívajíce se, že náleží hřebčinci cizích koní starého hraběte, vedli jsme jej zpět. Ale tam prohlásili podkoní, že není toto zvíře jejich, což je zvláštní, poněvadž nese zřejmé známky, že uprchl z plamenů.

»Na jeho čele jsou též velmi zřetelně vypálena písmena V. Z. B.,« vmísil se druhý podkoní; »myslel jsem vskutku, že jsou to začáteční písmena Viléma z Berlifitzingů — ale celý zámek tvrdí určitě, že o tomto koni nic neví.«

»Svrchovaně zvláštní!« pravil mladý baron zamyšleně, neuvědomiv si zřejmě význam svých slov. »Jest to, jak pravíte, pozoruhodný kůň — podivný kůň! ačkoliv, jak velmi dobře pozorujete, podezřelé a nepoddajné povahy;

nechí je mým, jakkoliv,« přidal po přestávce, »snad jezdec, jakým je Frederik z Metzengersteinů, zkrotí i ďábla ze stájí Berlifitzingových.«

»Mýlíte se, můj pane; kůň není, jak jsme se, myslím, zmínili, ze stájí hraběte Kdyby tomu tak bylo, známe lépe své povinnosti, než abychom jej byli přivedli před člena vaší rodiny.«

»Pravda!« poznamenal suše baron; a v témž okamžení přispěchalo páže z paláce, zardělé spěšným krokem. Pošeptalo do ucha svému pánu zprávu, že náhle zmizela malá část čalounů v pokoji, jejž naznačil, podav zároveň podrobnosti a vedlejší okolnosti této události; ale z tichého tonu jeho hlasu, jímž byly sdělovány, neuniklo nic, co by bylo ukojilo podnícenou zvědavost podkoních.

Zdálo se, že mladý Frederik je při tom zmítán různými pocity. Brzo však nabyl opět své duchapřítomnosti a na jeho obličeji se objevil výraz rozhodné potutelnosti, když dal určitý rozkaz, aby se dotčená místnost ihned uzamknula a klíč jemu odevzdal.

»SlyšeI jste o nešíastné smrti starého lovce Berlifitzinga?« tázal se jeden z vasalů barona, .když po odchodu pážete velký oř, jejž tento šlechtic přijal za vlastního, se vzpínal, pobíhal se zdvojenou zuřivostí po dlouhé silnici, jež se táhla od paláce k Metzengersteinovým stájím.

»Ne!« řekl baron, obrátiv se prudce k mluvčímu; mrtev! pravíte?

»Vskutku, můj pane; a domnívám se, že členu vaší rodiny to není nevítanou zprávou.«

Rychlý úsměv přelétl tvář baronovu. »Jak zemřel ?«

»Usiluje, aby zachránil zamilovanou část svého hřebčince, zahynul sám bídně v plamenech.<

»V—s—k—u—t—k—u!« pronesl baron, jako by se mu zvolna a ponenáhlu vtírala jakási dráždící myšlenka.

»Vskutku,« opakoval vasal.

»Odporné!« řekl mladík klidně a vrátil se pokojně do paláce.

Od onoho dne nastala značná změna ve vnějším chování prostopášného mladého barona Frederika z Metzengersteinů. Jeho chování skutečně převýšilo všechno očekávání a málo souhlasilo s úmysly obratných matek; a jeho zvyky a způsoby se podobaly ještě méně než dříve způsobům sousední aristokracie. Nebylo ho nikdy viděti mimo hranice jeho panství a v tomto rozsáhlém a družném světě byl úplně bez druha — neměl-li nepřirozený, prudký a ohnivě barevný kůň, na němž od té doby neustále jezdil, jakéhosi tajemného práva na název jeho přítele.

Nicméně po dlouhý čas docházela četná pozvání pravidelně od sousedů. »Poctí baron naše slavnosti svou přítomností?« »Súčastní se baron naší honby na kance?«

— Metzengerstein nehoní; Metzengerstein nepřijde byly pyšné a lakonické odpovědi.

Pyšná šlechta nesnesla těchto opětovných urážek. Podobná pozvání se stávala méně srdečnými a řidšími;

časem ustala docela. Vdova po nešíastném hraběti Berlifitzingovi pronesla dokonce naději, »že baron bude doma, až si nebude přáti, aby byl doma, když opovrhuje společností sobě rovných; a že pojede, až si nebude přáti, aby jel, když dává přednost společnosti koňově.« Byl to zajisté velmi pošetilý výrok dědičné nenávisti a dokazoval pouze, jak se mohou naše výroky stáli neobyčejně bez- významnými, když se snažíme, aby byly neobyčejně energickými.

Soucitní však přičítali tuto změnu v chování mladého šlechtice přirozenému zármutku synovu nad předčasnou ztrátou rodičů; zapomněli zcela jeho krutého a bez- starostného chování po krátkou dobu, bezprostředně po této ztrátě. Byli též někteří, kteří mluvili o přílišném sebevědomí vlastní důležitosti a důstojnosti. Jiní opět (mezi nimiž je možno zmíniti se o domácím lékaři) neváhali mluviti o chorobné melancholii a dědičném šílenství, co temné narážky, ještě dvojsmyslnější povahy, obíhaly mezi lidem.

Vskutku baronova perversní příchylnost k jeho nedávno získanému oři — příchylnost, jež se patrně zvětšovala při každém novém příkladu divokosti a ďábelských vlastností zvířete — se změnila posléze v očích všech rozumných lidí v ohyzdnou a nepřirozenou náklonnost. Zdálo se, že mladý Metzengerstein je přibit v polední záři slunce — v mrtvých nočních hodinách — nemocen neb zdráv — v tichu i bouři, ke hřbetu tohoto

ohromného koně, jehož nepovolná odvážlivost tak dobře souhlasila s jeho povahou.

Byly tu však okolnosti, jež ve spojení s nedávnými událostmi dodávaly nadzemské a zlověstné povahy manii jezdcově a schopnostem koňovým. Byla změřena délka skoku koňova a shledalo se, že převyšuje o úžasný rozdíl největší očekávání nejvynalézavějších. Mimo to baron neměl žádného jména pro zvíře, ačkoliv všechny ostatní koně v jeho majetku se rozlišovaly určitými jmény. Rovněž jeho stáj byla vzdálena od ostatních stájí; a co se týkalo sedlání a jiných služeb, neodvážil se obsloužiti jej aneb i jen vstoupiti do oddělené stáje tohoto koně nikdo jiný než sám vlastník. Je dlužno též podotknouti, že ačkoliv se podařilo třem pod- koním, kteří chytli oře, když prchal od požáru u Berlifitzinga, že ho zadrželi pomocí řetězu a smyčky — nemohl žádný z nich s jistotou říci, že po čas tohoto nebezpečného zápasu neb po něm se skutečně dotekl rukou těla zvířete. Důkazy neobyčejné intelligence v chování krásného a bujného koně nebyly schopny, aby podnítily nesmírnou pozornost, ale byly tu jisté okolnosti, jež se vtíraly násilně i nejskeptičtějšímu a nejklidnějšímu; a říkalo se, že byly chvíle, kdy zvíře způsobilo, že zevlující tlupa, jež stála kolem, uskočila s hrůzou před hlubokým a nápadným významem jeho strašného dupání — chvíle, kdy mladý Metzengerstein bledl a odvracel se před náhlým a pátravým výrazem jeho vážného a lidskému podobného oka.

Mezi služebnictvem baronovým nebylo však ani

jednoho, jenž by byl pochyboval o neobyčejné náklonnosti mladého šlechtice pro nádherné vlastnosti jeho koně; alespoň nikdo mimo bezvýznamné a znetvořené malé páže, které se pletlo každému do cesty a jehož mínění byla tak bezvýznamná jak jen možno. To (je-li jeho tvrzení hodno, aby byla o něm vůbec učiněna zmínka) mělo drzost tvrditi, že jeho pán nesedá do sedla bez nevysvětlitelného a téměř nepozorovatelného zachvění; a že při návratu z každé dlouhé obvyklé vyjížďky se chvěje každý sval v jeho tváři vítězoslavnou zlomysl- ností.

Kterési bouřlivé noci sestoupil Metzengerstein, probudiv se z těžkého spánku, jako šílenec ze svého pokoje a vsednuv v největším spěchu na koně, odpádil do lesního bludiště. Tak obvyklá událost nevzbudila žádné zvláštní pozornosti, ale jeho návratu pohlíželo služebnictvo vstříc se silnou úzkost- livostí, když za několik hodin potom bylo shledáno, že ohromné a velkolepé budovy Metzengersteinova paláce se chvějí a praskají až do základu pod silou mocných a zsinalých spoust nepřemožitelného požáru.

Poněvadž plameny, když byly poprve zpozorovány, učinily tak strašlivý pokrok, že všechno úsilí zachrániti část budovy bylo zřejmě marné, stálo užaslé sousední obyvatelstvo nečinně kolem v tiché a téměř otupělé ztrnulosti. Ale brzo upoutal pozornost množství nový a hrozný předmět a dokázal, oč silnější je zájem, vzbuzený v pocitech množství pozorováním smrtelného zápasu

člověka, než onen, jejž vzbuzují nejúžasnější podívané na neživé věci.

Na dlouhé cestě, vroubené starými duby, jež vedla od lesa k hlavnímu vchodu paláce Metzengersteinského, bylo zříti oře, nesoucího jezdce bez klobouku a v nepořádku, jenž pádil s prudkostí převyšující Démona Bouře.

Jezdec nebyl nepopiratelně pánem běhu svého koně. Úzkost jeho tváře, křečovitý zápas jeho těla jevily nadlidskou námahu; ale ani zvuk, mimo jediný výkřik neunikl z jeho rozervaných rtů, jež byly veskrze prokousány mocí hrůzy. Jediný okamžik a náraz kopyt zazněl ostře a pronikavě v hukotu plamenů a kvílení větru

— druhý a oř přeskočiv jediným skokem bránu a příkop, vyběhl ha kolísající schodiště paláce a zmizel se svým jezdcem ve víru chaotických plamenů.

Ihned zuřivost bouře utichla a mrtvé ticho náhle nastalo. Bílé plameny stále ještě zahalovaly budovu jako oblak a záře nadpřirozeného světla proudící do klidné atmosfery zářila daleko; co nad budovou se zastavil těžce oblak dýmu zřetelné, ohromné podoby — koně.

Záhada Marie Rogêtové

Zlatý brouk

Zlatý chrobák

Hej, slyšte! Hej! Ten chlapík šílí as! Bylť tarantelou notně poštípán.

Vše se mýlí.

Před mnoha lety seznámil jsem se s jistým panem Vilémem Legrandem. Pocházel ze staré hugenottské rodiny a býval kdysi boháčem; mnohými však nehodami stal se chudobným. Aby tudíž u svých známých vážnosti nepozbyl a nedošel opovržení, opustil Nový Orleans, své rodné město, a usadil se na ostrově Sullivanově, blíže Charlestonu, v jižní Karolině.

Ostrov tento jest jedním z nejzvláštnějších. Jest to skoro pouhý náplav písčitý zdélí asi tří mil. Co se šíře tkne, nečiní nikde více než čtvrt míle. Od pevniny oddělen jest zátokou téměř neviditelnou, plnou rákosí a nánosu, zamilovaným to sídlem bahňáků. Vegetace, jakož snadno pochopiti se dá z předešlého, jest jenom nepatrná, a to ještě zakrslá. O větších stromech mluviti nelze. Ovšem na západním pobřeží lze spatřiti tu a tam bodlinatou palmu, tam, kde leží pevnost Moultrie, kde zraku se jeví několik chatrných dřevěných domků, domků to, jež přes léto jsou tem útočištěm, kteří uniknouti chtějí na čas prachu a horečnému úpalu v Charlestonu; jinak, kromě této západní části své a k moři obráceného tvrdého a bělavého pobřeží, pokryt jest ostrov libovonnou myrtou, jež jako křovina na celém ostrově se vyskytuje. – Jak velice angličtí zahradníci tuto my rtu cení a ji vyhledávají, jest známo. Na ostrově tomto dosahuje však keř mnohdy i 15-20 stop výše a tvoří neproniknutelnou téměř houštinu, jež libou vůní svou napájí vzduch.

V nejnepřístupnější části této houštiny, nedaleko východního, odlehlejšího pobřeží, vystavěl si Legrand malou chýži, kterou v té době obýval, kdy jsem se byl s ním náhodou seznámil. Ze známosti této vzniklo velmi záhy pravé přátelství, poněvadž domorodý přítel

t eeth.

můj v této samotě jevil cosi, což úctu a vážnost mu zjednávalo. Shledal jsem sám, že jest muž vzdělaný, neobyčejnými dary ducha obdařeny, který jediné tu zvláštnost měl, že poněkud byl misanthropem a nezřídka z největšího rozjaření do nejhlubší se hroužil melancholie. Měl mnoho knih, kterých se však jenom zřídka dotýkal. Jeho hlavní zálibou byla střelba a lov ryb, jinak rád se potloukal po břehu a myrtovím, aby vyhledával mušle nebo hmyz. Mělť tak krásnou a bohatou sbírku hmyzu, že by mu jí byl mohl zajisté Swammerdamm záviděti. Na těchto potulkách provázíval ho z pravidla starý černoch jménem Jupiter, jenž obdržel svobodu dříve, než rodina jeho byla přišla do zajetí. Teď ani hrozbami ani sliby donutiti se však nedal, aby se stal opětně volným a raději zůstal, a pána svého, jejž „Massa Ville“1 nazýval, všudy doprovázíval. Při tom dlužno podotknouti, že nepochybně příbuzní Legrandovi Jupitera určili k tornu, aby chránil a opatroval člověka, o němž kolovala domněnka, že nemá všech pět jak náleží pohromadě.

Na ostrově Sullivanové bývá zima jen zřídka velmi tuhá, a na podzim bývá to neobyčejný úkaz, když jest potřeba oheň rozdělati. Uprostřed měsíce října roku 18– nastal vsak na ostrově neobyčejně chladný, studený den. Slunce právě se chýlilo k západu, když prodral jsem se hustou zelení, v níž stála chata mého přítele. – Několik již neděl nebyl jsem jej navštívil, zdržuje se ponejvíce v Charlestonu, úplných devět mil od ostrova vzdáleném, a konečně i tenkráte nebylo hrubě ani tolik příležitosti jako nyní přibyti na ostrov a odtud zase na pevninu. Když jsem k domku dorazil, zaklepal jsem jak obyčejně, nedostav však žádné odpovědi, vyhledal jsem si klíč na místě, kde, jak jsem věděl, ležeti musel; otevřel jsem dvéře a vstoupil. V krbu plápolal vesele oheň. Bylo to něco nového, ale nikoli nepříjemného. Rychle sňal jsem převlečník, zaujal jsem místo na lenošce vedle praskajícího chrastí a očekával trpělivě návrat svého hostitele.

1 Massa = master = pán. Massa Will = pan Vilém.

Bylo již po soumraku, když se objevil. Pozdravil mne co nejsrdečněji. Ušklíbaje ústa od ucha k uchu měl se čiperný Jupiter k práci, aby nám nějakého toho bahháka upravil k pozdní večeři. Co se Legranda týče – byl opětně u vytržení, neboť jinak nazvati to nemohu. Nalezl neznámé, dvojskořepinaté zvíře, které nový rod tvořilo; ba ještě více, s pomocí Jupiterovou chytli šťastně brouka, chrobáka, jak se domníval, dosud zcela neznámého, o čemž vsak teprve až příštího jitra měl se přesvědčiti.

„A proč ne teď večer?“ tázal jsem se, mna si ruce nad jasným ohněm a všechny chrobáky ke všem čertům posýlaje.

„Ach, kdybych byl jen věděl, že vy zde budete,“ pravil Legrand,

„ale jest tomu již také dávno, co jsem vás neviděl, a jak jen mohl jsem tušiti, že právě dnes večer mne návštěvou svou poctíte? Na čeště k domovu potkal jsem poručíka G-, který na tvrzi leží posádkou, a tomu Jako pravý blázínek, jímž vskutku jsem, brouka toho jsem zapůjčil, a nemohu tudíž vám nález svůj nyní ukázati. Zůstaňte však přes noc u nás, s východem slunce pošlu Jupitera pro něj. Toť nejpůvabnější část stvoření.“

„Cože – východ slunce?“

„Nesmysl! ne! – brouk. Je lesklé, zlaté barvy – skoro tak velký jako krásný bílý vlaský ořech, na jednom konci hřbetu má dvě jako jantar černé skvrny, na druhém však třetí, poněkud delší, – Tykadla jsou…,“

„Co jsou, Massa Will, již jsem vám řekl,“ přerušil Jupiter svého pána; „zlatý brouk je to, vše zlato, pouhé zlato, tělo, křídla – vše zlato – nikdy v životě svém jsem takového brouka neuzřel.“

„Nuže, dejme tomu, že to pravda, Jupe,“ odvětil Legrand, který, jak se mi zdálo, poněkud stal se vážnějším, než jak věc toho vyžadovala – „to však nebude příčinou, abys nechal bahňáky připáliti? Barva“ – nyní se obrátil zase ke mně – „jest ovšem taková, že by Jupiter mohl míti pravdu. Skutečně nikdy neviděl jste briliantnější ho lesku kovového, než jakým hrají jeho křídla; leč zapomněl jsem, že vy teprve zítra budete moci svůj úsudek o tom pronésti.  Zatím  mohu  vám  pouze  jakous  takous  podobu  jeho

podati.“ Takto mluvě posadil se ke stolku, na němž byl inkoust a péro, ale žádný papír. Hledal ho v jedné z přihrádek, ale nenašel ničeho.

„Nic nevadí,“ pravil konečně, „tohle stačí!“ a vyňal z jedné kapsy své vesty něco, co papírem jsem mohl zváti, a jal se ruče něco pérem na tom kresliti. Mezi prací jeho zůstal jsem, poněvadž mne stále záblo, v lenošce své vedle ohně. Když kresba byla hotova, podal mi ji zůstav na židli své nepohnutě seděti. V témž okamžiku zaslechli jsme hlasité kňučení a hned po té jakoby někdo po dveřích škrábal. Jupiter je otevřel, a veliký novofundlandský pes, patřící Legrandovi, vskočil do světnice. Šlechetné zvíře to jedním skokem ocitlo se na mých zádech a zahrnulo mne lísavými polibky, poněvadž jsem mu v dřívějších svých návštěvách vždy mnoho pozornosti prokazoval. Konečně když v radostných svých projevech ustalo, pohlédl jsem na papír a pravdu-li říci mám, doložili mi jest, že z náčrtku toho, který byl přítel můj nakreslil, nikterak jsem nezmoudřel.

„Jest to skutečně nějaký prazvláštní brouk,“ pravil jsem, několik minut kresbu pozoruje, „zcela něco nového pro mne, v životě svém dosud ničeho podobného jsem neviděl, vyjímaje lebky neb umrlčí hlavy, kterým brouk váš více se podobá než všemu tomu, co jsem dosud mohl spatřiti.“

„Umrlčí hlava!“ opakoval Legrand. „Oh, ano – skutečně – na papíru jest jí poněkud podoben. Ony dvě horní černé skvrny podobají se očím, není-liž pravda? A ona podlouhlá dole je jako ústa – a potom celek má podobu oválnou.“

„Možná,“ odpověděl jsem na to, „ostatně pochybuji, Legrande, že jste velikým umělcem. Mám-li se o věci samé vyjádřiti, třeba nezbytně, abych sám dříve ‚toho brouka spatřil.“

„Snad,“ pravil poněkud trpce, „já se aspoň dosud domníval, že obstojně kreslím; ovšem měl bych umět kresliti – mělť jsem dobré učitele a lichotím si, že přece docela nejsem zabedněn.“

„Ale, ale, milý příteli, vy žertujete snad,“ pravil jsem. „Toť přece učiněná pravá lebka, ba co dím, toť pravý vzor lebky, jež vyhovuje všemu a všemu odpovídá, jak obyčejně si každý tento anatomický

druh představuje, a váš brouk, takovou-li podobu má, zajisté jest nejpodivnějším broukem na celém světě. Aj, jaká krásná a rozčilující pověrčivosť dá se tu hned myslili! Bezpochyby že brouku svému dáte název scarabaeus caput hominis (brouk s lidskou hlavou) nebo nějak podobně, vždyť v přírodopise podobných názvů plno. Než povězte mi též, kde jsou ona tykadla, o kterých jste se byl zmínil?“

„Tykadla!“ opakoval Legrand, jehož, jak se zdálo, vždy větší zápal se zmocňoval, – „vy přece musíte, na mou čest, tykadla viděti. Vždyť jsem je byl tak zřetelně nakreslil, jak na originále samém se jeví, a to, doufám, dostačí.“

„Nu, možná, že jste tak učinil,“ pravil jsem, „ničeho však nevidím.“ Současně podal jsem mu bez další nějaké poznámky papír, abych ho přesvědčil. Nicméně nemohl jsem pochopiti podivný ten obrat, jaký nyní nastal. Jeho odporná nálada byla mi zcela nevysvětlitelnou a co kresby se týče, tykadel na ní naprosto nebylo lze viděti. Tolik jen se vší určitostí tvrditi lze bylo, že celek úplně podobal se umrlčí hlavě, jaké v knihách a atlantech zobrazeny vídáme, a to jako vejce vejci.

Velice nevrle vzal papír a již chtěl jej smačkati a jak se podobalo, do ohně uvrhnou ti, když tu náhle pohlédnuv přece na kresbu, pohledem tím, jak bylo patrno, byl upoután. V okamžiku obličej jeho zbrunatněl a hned po té smrtelně zbledl. Několik minut zkoumavě pohlížel na kresbu, na stolici se ani nehýbaje. Náhle povstal, vzal světlo se stolu a posadil se na námořní bednu, která stála v nejzazším  koutě  ve  světnici.  Zde  díval  se  opět  na  papír s pozorností v pravdě úzkostlivou; při tom všemožně jej obracel. Nemluvil ničeho, a ačkoliv jeho chování podivným se mi zdálo, uznal jsem přece za dobré, všech poznámek se zdržeti, abych jej ještě více nerozmrzel. Konečně vyňal z kapsy kabátu svého zápisník. Do toho vložil záhadný onen kousek papíru se vší obezřetností a uschoval potom vše do stolku. Bylo patrno, že se stal klidnějším a že zároveň i jeho původní živosť docela zmizela. Nebyl již tak mrzut, spíše pohřížen v myšlénkách. Čím více nastával večer, tím více upadal ve snivosť. a ačkoliv jsem se vrhni namáhal, abych vtipným

a žertovným vypravováním ho obveselil, přece se mi to nechtělo podařiti. Z počátku zamýšlel jsem stráviti noc v chýši, jak jsem již dříve byl činíval, teď však uznal jsem za dobré se rozloučiti, ježto jsem viděl, v jak strastném stavu se nalézá. Ne pobízel mne, abych se zdržel, avšak když jsem odcházel, potřásal mojí rukou více než obyčejně bývalo jeho zvykem.

Asi měsíc po této události byl uplynul (po celou tu dobu jsem Legranda nespatřil), když přišel ke mně do Charlestonu Jupiter. Nikdy jsem neviděl milého tohoto starce mouřenína tak smutného i obával jsem se, že potkalo přítele mého zajisté nějaké vážné neštěstí.

„Nuže, Jupe,“ řekl jsem, „co jest přece? Jak se daří tvému pánu?“

„Mám-li mluvit pravdu, massa, nebýt pánovi tak dobře, jak by moct“

„Jak, pán tvůj že je nemocen? To mne skutečně znepokojuje, když to slyším. Nač si stěžuje?“

„Ano, to právě to! – On nikdy si na nic nestěžovat – ale přece bejt skutečně nemocný!“

„Vážně nemocen. Jupitere? – A proč jsi mně to hned neřekl? Leží v posteli?“

„Ne, on neležet! – Nevědět on, kde ho střevíc hněte – chudák Massa Willa vskutku litovat – a mně opravdu nešťastným činit.“

„Jupitere, nechápu věru smysl tvých slov. Pravíš, že tvůj pán je nemocen. Neřekl ti také, co mu schází?“

„Jen, massa, neztrácet potřebovat hlavu nad tím – Massa Will říkat, že mu docela nic scházet – ale co dělat, on tak, k zemi koukat a hlavu nechat viset, potom zas jako svíčka rovně postavit a jako husa bílý? A pak brát neustále syphon –“

„Užívá, Jupitere?“

„Pít syphon a vidět na stole figury, podivné figury, které já vidět v mém životě. Povídat vám, massa, nevědět už ani, co mám myslit, musí moc pozor dávat na něj. Pár dní před mně utéct, než vyjít slunce a nepřijít domů celý boží den. Uříznout si už pořádnou hůl,

chtít dát jemu moc ran, až přišel – já však takový blázen, že nemít k tomu ani odvahy – on vyhlížet moc bídně.“

„Jak? – cože? – ach, ano! – máš pravdu, Že s tím ubožákem nenakládáš příliš přísně – nebij hu přec, Jupe, – on by ran nesnesl. Ale nemohl bys mi říci, co myslíš, že zavinilo tuto nemoc, nebo správněji řečeno, tuto změnu jeho chování? Přihodilo se mu něco nepříjemného od toho času, co jsem ho nespatřil?“

„Ne, massa, nic nepříjemné přihodit od tehda – bojím se, že to bylo před tím – zrovna bylo den, kdy vy u nás být.“

„Jakže, a co tím míníš?“

„Nu, massa, já myslit brouka nyní má.“

„Kterak?“

„Brouka – vím určitě, Massa Will pokousán na hlavě od toho zlatého brouka.“

„A z jaké příčiny to myslíš, Jupitere?“

„Pazouru dost a zubů taky, massa; neviděl já nikdy tak čertovského brouka – strkat a kousat všecko, nač přišel. Massa Will ho čerstva chytit – ale muset ho zas rychle pustit – říkám vám, moc rychle, a ten čas muset ho kousnout. Mně se také brouk nikterak nelíbit, proto nechtěl já ho uchopit svým prstem, nýbrž chytit ho na kousek  papíru,  který  jsem  našel.  Když  jsem  nabrat  papírem a kousek do kousádel vstrčil – bylo dobře.“

„A vskutku myslíš, že byl pán tvůj broukem kousnut a že z rány té onemocněl?“

„Já docela nic myslit – já jistě vědět. Proč vždy tolik snít o zlatě, když to není, že ho zlatý brouk kousl? Slyšel jsem již před tím o těch zlatých broucích.“

„Ale jak víš, že sní o zlatě?“

„Jak to vědět? Proč vždy on mluvit o tom ze spaní – tak já to vědět.“

„Máš, Jupe, snad pravdu; jaké však šťastné náhodě děkovali mám za česť tvé dnešní návštěvy?“

„Co říkáte, massa?“

„Máš mně od pana Legranda něco vyřídili?“

„Nikoli, massa, přináším tento list“ S těmito slovy doručoval mně lístek následujícího obsahu:

„Můj drahý –

Proč jsem vás už tak dlouho nespatřil? Doufám, že nebudete tak bláhový, abyste na mne zanevřel, protože jsem byl trochu příkrý, avšak ne, to jest přece nemožné.

Od Vaší poslední návštěvy měl jsem všeliké příčiny, abych se stal nepokojným. Mám Vám něco říci a nevím ani, jak to říci nebo mám- li to vůbec říci.

Není mně již po několik dní dobře, a ubožák starý Jup sužuje mne svou dobře ovšem míněnou pozorností, že to již sotva vydržeti mohu. Chcete tomu uvěřiti? – nedávno uřízl si silnou hůl, kterouž mne zamýšlel skrotiti, ježto jsem mu uklouzl a celý den solus, samotinký na pevnině v horách jsem strávil. Myslím pevně, že mám co děkovati jedině svému bídnému vzezření, že jsem nedostal výprask.

Také moje sbírka vzrostla od té doby, co jsme se neviděli.

Je-li Vám vůbec možno, tedy přijďte sem s Jupiterem. Přijeďte! Rád bych s Vámi ještě tento večer o důležitých záležitostech mluvil. Ubezpečují Vás, že to, co Vám hodlám sdělili, jest svrchované důležitosti.

Vždy Váš Vilém Legrand.“

V tónu tohoto lístku bylo něco, co mne skutečně znepokojovalo.

Ani sloh Legrandu jsem v tom naprosto nepoznával.

Jaké myšlénky ho asi ovládaly? Jaký nový vrtoch jej pronásledoval? Jaké asi bylo to důležité jednání, jež hodlal se mnou provésti? Co mně o něm Jupiter sdělil, nevěstilo nic dobrého. Obával jsem se, že by dokonce neustálé doléhání nehod bylo s to, aby jej připravilo o poslední zbytek rozumu. Odhodlal jsem se tedy neprodleně s milým mouřenínem jíti.

Když jsme došli břehu, zpozoroval jsem kosu a tři rýče ležeti na dně loďky, na kterou jsme měli vstoupiti; kosa i rýče zdály se dle zevnějšku zcela nové.

„Co to vše má býti, Jupe?“ tázal jsem se.

„Jemu kosa, massa, a rýč.“

„Velmi dobře; ale k čemu jsou zde?“

„Tu kosu a rýče koupit já v městě pro Massa Will a muset dát po čertech moc peníze.“

„Ale řekni mně ve jménu všeho toho, co je tajemné, co hodlá tvůj

‚Massa Will‘ s kosou a rýči podniknout?!“

„To moc víc, než já vědět, a ať čert mne vzít, když on sám vědět, co myslit. Ale všecko pocházet od brouka.“

Vida, že se od Jupitera naprosto ničeho nedovím, a že týž na nic jiného nemyslí, nežli na »brouka«, vstoupil jsem do loďky a odrazil od břehu. A poněvadž napínal příznivý vítr naši plachtu, dolétli jsme brzy do malého zálivu jižné od tvrze Moultrie, odkud nám bylo ještě dvě míle kráčeti, abychom dospěli k chýši. Byly asi tři hodiny s poledne, když jsme sem došli. Legrand nás očekával s tesklivou touhou. Vřele uchopil moji ruku, jsa velmi rozčilen, což mne znepokojilo i v mé předtuše utvrdilo. Byl Smrtelně bledý, ač v jeho zapadlých očích plál jakýs nepřirozený, divoký oheň. Když jsme své pozdravy vyměnili a já se otázal po jeho zdraví, ptal jsem se též, ježto mi právě nic jiného nenapadlo, zdali již obdržel brouka od poručíka G-.

„Ach, ano,“ odvětil zardívaje se při tom. „Obdržel jsem ho již druhý den. Nic mne neodloučí od tohoto brouka. Poznáte, že Jupiter o brouku úplnou pravdu řekl!“

„A v jakém směru?“ tázal jsem se jsa v chmurných předtuchách.

„Tak dalece, že brouk skutečně je ze zlata“ Řekl to s naprosto vážnou tváří, takže nebyl jsem schopen mu odpověděti, a bylo mně při tom nevýslovně úzko.

„Tento brouk zjedná mi moje štěstí,“ pokračoval s vítězným úsměvem – „ano, tento brouk zjedná mně opět majetek mé rodiny. Může se tedy někdo diviti, že si ho tolik vážím? Jakmile paní

Štěstěna za dobré uznala jím mne obdaří ti, nepotřebuji, nežli ho vhodně použiti. Učiním-li to, dosáhnu všeho zlata, na něž poukazuje. Jupitere, přines mi toho brouka!“

„Jak? Brouka, Massa? Neměl bych jít pro toho škaredého brouka – sám muset jít, když jej chtít mít.“ Po té povstal Legrand a důstojně přinesl mi brouka, kterého vyňal ze skleněné schránky. Byl to znamenitý exemplář brouka, ba co více, tento brouk nebyl tehda žádnému přírodozpyte! znám a proto byl vysoké ceny vědecké. Na konci zadečku byly dvě okrouhlé černé skvrny, po krajích pak také jedna, ale podlouhlejší. Krovky měl neobyčejně tvrdé a lesklé, jež vypadaly jako ryzí zlato. Váha brouka byla velmi značná a uvažoval-li jsem o všem, nemohl jsem věru kára ti Jupitera pro jeho náhled, přece však nedovedl jsem si vysvětliti, jak mohl Legrand toto mínění s ním sdíleti.

„Poslal jsem pro vás“ – pravil chlubným tónem, když jsem byl brouka  prohlédl – „poslal  jsem  pro  vás,  abyste  mně  poradil a naznačil, jak bych se měl bráti, abych pokynu osudu uposlechl vzhledem brouka.“

„Drahý můj Legrande přerušil jsem ho“, „vám není dobře, a proto lépe byste učinil, kdybyste se trochu šetřil. Odebeřte se na lůžko a ulehněte; já zůstanu u vás několik dní, až se váš stav zlepší. Vypadáte, jako byste měl horečku a –“

„Sáhněte mi na tepnu,“ zvolal. Učinil jsem tak a shledal skutečné známky horečky.

„Avšak vy můžete být churav a přece nemusíte mít horečku. Dovolte jen, abych vám něco předepsal. Předně odebeřte se na lůžko. Potom –“

„Mýlíte se,“ přerušil mne, „mně jest tak dobře ba lépe, než bych myslil při takovém rozčilení jaké trpím. Kdybyste to se mnou dobře myslil zbavil byste mne toho rozčilení.“

„A jak to možno?“

„Velmi snadno; Jupiter a já hodláme podniknouti malý výlet do hor na pevninu, a tu nám bude třeba muže, na nějž bychom mohli spolehnouti. Vy pak jste jediný, jemuž můžeme zcela důvěřovati. Ať

již pak dosáhneme účelu nebo ne, přece navždy zmizí rozčilení, jež nyní na mně pozorujete.“

„Kdekoli mohu, učiním vám vždy po vůli,“ odpověděl jsem.

„Chcete však tím vskutku říci, že ten prokletý brouk jest v nějakém spojení s vaším výletem do hor?“

„Ano.“

„Potom, Legrande, nemohu v tak absurdně pošetilé hře býti účasten.“

„Je mi líto – velmi líto – neboť potom museli bychom pokusiti se o to sami.“

„Pokusiti se o to sami! Mladík ten pozbyl dojista rozumu! avšak počkejte! – jak dlouho vyměřili jste své nepřítomnosti?“

„Nepochybně celou noc. Vyjdeme hned teď a vrátíme se rozhodně se slunce východem.“

„A slíbíte mně svým čestným slovem, že až se vrátíte domů a dopadne-li vaše záležitost s broukem (dobrý Bože!) k úplné spokojenosti vašich vrtochů, chcete se říditi dle mé rady lékařské?“

„Ano, slibuji; teď však, abychom marně nemrhali časem, vyjděme.“

S těžkým srdcem provázel jsem svého přítele. Bylo asi ke čtvrté hodině, když jsme vyrazili, – Legrand, Jupiter, pes a já. Jupiter nesl s sebou kosu a tři rýče, kteréžto předměty si rozhodně sám v opatrování vzal, avšak, jak se mi zdálo, více z obavy, aby snad jeho pán si jimi neublížil, než z nemírné horlivosti a ochoty. Jinak choval se velmi mručívě, mumlaje neustále nesrozumitelná slova, z nichž nejvíce se ozývalo: „prokletý brouk“. Mně připadla úloha nésti noční svítilnu, kdežto Legrand se bavil s broukem, jejž posléze nesl na nitce uvázaného. Nicméně napadlo mně, že i on zcela po způsobu čarodějníka točil nitkou i broukem, brzy tak, brzy onak, a to činil po celou cestu. Konečně když jsem byl tento poslední důkaz choromyslnosti přítelovy seznal, zdržel jsem se stěží slz.

Prozatím pokládal jsem za nejprospěšnější, abych ho pro ten okamžik nechal činiti, co chce, a teprve v případě potřeby sáhnouti k účinnějším  prostředkům,  kdyby  jiné  pomoci  nebylo.  Zatím

pokoušel jsem se, ač marně, vypátrati účel té výpravy. Když se mu již bylo podařilo příměti mne k účastenství, nechtěl nikterak zdánlivě o méně důležitých věcech hovořili, a ačkoli jsem na něm co nejvíce otázkami vyzvídal, nebylo možno dověděti se více nežli slovo „uvidíme“.

Po loďce dopluli jsme na hořejší čásť ostrova za zálivem, a když jsme vystoupili na vysoký břeh na pevnině, šli jsme směrem severozápadním, kráčejíce krajinou neobyčejně divokou a pustou, kde nebylo lze spatřili ni nejmenší známky, že by sem byla kdy lidská noha vkročila. Legrand kráčel v předu velmi odhodlaně, jen časem se na okamžik zastavuje, aby, jak se zdálo, vyzkoumal určitá znamení, která jemu samému známa byla a již starší se zdála.

Tak kráčeli jsme skoro celé dvě hodiny, a chýlilo se již slunce k západu, když jsme dospěli krajiny, která vypadala ještě smutněji, než la, již jsme přešli. Byla to jakás planina dosti hornatá a vysoká, ba zdálo se, že ani není možno dostoupiti jejího vrcholu. Od paty k vrcholku porostlá byla lesem, také zjevovala se velmi častá a mocná úskalí, kteráž zdánlivě nahodile rozptýlena byla. Jednotlivé balvany nespadly mnohdy jen proto do údolí pod nimi ležících, poněvadž zadržovaly je stromy, na kterých spočinuly. Hluboké propasti, jež se oku pozorovatelovu naskytovaly v různých směrech, dodávaly krajině ještě přísnějšího a vznešenějšího vzezření. Obyčejná rovina, jakou jsme se konečně ubírali, byla hustě zarostlá ostružinami a nízkými keři, a brzo potom spatřili jsme, že bychom se ani bez kosy nebyli obešli.

K rozkazu pánovu vpravil se Jupiter bez reptání v úlohu raziti nám krátkou cestu až k úpatí nesmírně vysokého tulipníku. Jmenovaný strom stál zároveň s osmi nebo desíti duby na rovné ploše a vynikal mezi nimi jakož i mezi všemi ostatními stromy, které jsem ve svém životě spatřil, svou imposantní krásou tvaru i vzrůstu, jakož i listím, zvláště pak ohromnou rozlohou větví i majestátním vzezřením. K tomuto stromu když jsme došli, obrátil se Legrand s otázkou k Jupiterovi, zdali by se odvážil naň vylézti. Starý dobrák neodpovídal  na  takovou  otázku,  ježto  se  mu  zdála  trochu

podivínskou. Konečně přistoupil těsně až ke kolosálnímu stromu, pomalu jej obemkl a důkladně prohlédl. Když se to stalo, řekl pouze:

„Ano, Massa, Jupiter vylézt na každý strom, který může vidět ve svém životě.“

„Tedy hleď, abys co možná brzo byl nahoře, neboť bude brzy taková tma, že bychom ani při své práci nevidě.“

„Jak vysoko muset Jupiter vylézt, Massa?“, otázal se černoch.

„Vylez nejdříve po hlavním kmenu, potom ti řeknu, jak dalece máš pokračovati – a – počkej – vezmi s sebou chrobáka.“

„Chrobáka, Massa Will! Zlatého chrobáka!“ vykřikl černoch zděšeně, nazpět ustupuje. „Proč muset také chrobáka náboru na strom? To radš chtít proklínán, než bych to činit!“

„Když se tedy bojíš, Jupe, ty veliký, silný černochu, nevinného mrtvého broučka uchopiti rukou, tož můžeš jej tam vynésti na této nitce. Budeš-li se zdráhati, tím nebo ním způsobem vzíti s sebou brouka nahoru, hleď, pak nezbude mně nic jiného, nežliti touto lopatou rozraziti lebku.“

„Co pak, Massa, mít?“ pravil Jup, kterýž se patrně styděl, že nechtěl uposlechnou ti rozkazu pánova; „Massa vždycky chtít trestati a soužit starého černocha. Bát se brouka. Má se Jupiter o brouka starat?“

A s těmito slovy chudák černoch opatrně chopil nejkrajnější konec nitě a připravoval se vylézti na strom, při čemž pečlivě se měl na pozoru, aby zlatý chrobák byl vzdálen od jeho těla jak jen možná nejvíce.

Je-li tulipník, Liliodendron Tulipiferum, nejkrásnější ze stromů amerických, ještě mladý, mívá neobyčejně hladký kmen a dorůstá často k podivuhodné výši, dříve než postranní větve vyrazily; je-li však již starší, bývá kůra jeho nerovná a rozsedlá. V takovém stáří objevují se pak mnohé kmenové větve. V případě právě vylíčeném bylo vystoupení na strom zdánlivě těžší, nežli tomu bylo ve skutečnosti. Objímaje koleny i rameny co možná nejpevněji kolosální válec a rukama při tom se zachycuje za vyčnívající větve

a holýma nohama o jiné se opíraje, dospěl Jupiter, ač mnohokrát i nepatrně nazpět sklouzl konečně až k vidličnaté rozsoše, a tak zdálo se, že hlavní část díla jest již dokonána. A v skutečnosti nebyla práce černochova naprosto nic nadlidského, ačkoli se lezec vznášel asi šedesát nebo sedmdesát stop nad zemí.

„Kterým směrem mám se nyní dát, Massa Will?“ tázal se.

„Zůstaň na největší větvi – na větvi, která tuto vyčnívá, a potom dále jen s chutí vzhůru,“ řekl Legrand. Černoch uposlechl neprodleně, a jak se zdálo, působilo mu lezení jen nepatrné namáhání, neboť stále vystupoval výš a výše, až konečně nebylo ani jeho skroucenou postavu, když se dral listím, jež ho se všech stran obklopovalo, déle viděti. Po malé však chvilce bylo slyšeti jeho hlas jako tajemný vzdálený zvuk se ozývající, podobný ozvěně.

„Jak dalece vysoko muset ještě jít?“

„Jak vysoko už jsi?“ tázal se Legrand.

„Hodně vysoko, hodně,“ odpovídal mu černoch; „moct vidět nebe s vrcholu stromu.“

„Nestarej se o nebe a raději poslouchej, co ti řeknu. Podívej se po kmenu dolů a spočítej větve, které na této straně vidíš. Mnoho-li větví jsi přelezl?“

„Jednu – dvě – tři – čtyři – pět velké větve, Massa, na této straně.“

„Tedy vylez ještě o jednu větev výše.“

Po několika minutách zaslechli jsme opětně hlas, jenž nyní oznamoval, že dosaženo již sedmé větve.

„A nyní, Jupe,“ křičel Legrand zřejmě u vysokém rozčilení,

„musíš po této větvi tak daleko lézti, jak daleko vůbec možno. A jakmile něco zvláštního spatříš, dej mně to vědět.“

Mohl-li bych až dotud jen částečně pochybovati o blouznění přítele svého, tedy touto otázkou mne i o tento zbytek připravil. Nyní nezbylo mně nic jiného, než abych jej pokládal za zbavena smyslu, a již jsem se tázal úzkostlivě sama sebe, jak by jej bylo možno zpět domů dostati. Když jsem takto o všem možném přemítal, jakým způsobem by se to dalo provésti, zazněl opětně hlas Jupiterův.

„Bát se já moc na této větvi dál se pošoupávat – skoro celý mrtvý.“

„Pravíš skutečně, že je větev mrtvá, Jupitere?“ zvolal chvějícím se

hlasem Legrand.

„Ano, Massa, jest mrtvá jako nalomené žihadlo, jistě nemůže víc rost – nic dále při životě.“

„Pro živého Boha, co mám činiti?“ tázal se Legrand, jak zřejmo, u velikých rozpacích.

„Co dále učiniti?“ pravil jsem uchopiv se té příležitosti, abych mu rozumným slovem domluvil; „jíti domů musíte a ulehnete do postele. Pojdte jako rozumný muž, jakým přece jste. Bude již pozdě a potom, pamatujete se zajisté na svůj slib.“

„Jupitere!“ křičel místo odpovědi, „slyšíš mne?“

„Ano, Massa Will“, „slyším vás moc zřetelně.“

„Prozkoumej důkladně dřevo svým nožem a přesvědč se, zdali je opravdu shnilé.“

„Dřevo shnilé, Massa, to moc jisto,“ odpovídal černoch po několika okamžicích, „ale ne tak shnilé, jak by mělo, mohl bych sám se pošoupávat kousek větev, to jistě.“

„Sám – co tím chceš říci?“

„Aj, – já míním brouka. Myslit milého, drahého chrobáka. Myslit, kdyby zrovna chtít ho nechat spadnout dolů – a pak větev se nelámat pod černochem, jak je Jup samotný.“

„I ty prokletý taškáři!“ zvolal Legrand, hodlaje si zdánlivě odlehčiti. „Co tím myslíš, že takové blbosti tlacháš? Pustíš-li chrobáka dolů – zlomím ti vaz. Hleď, Jupe, posloucháš mne?“

„Ano, Massa, nepotřebovat tak křičet na starého Jupa.“

„Nuže, tedy slyš! Chceš-li se posouvati po větvi tak daleko, jak myslíš, že tě snese, a nechceš-li pustit chrobáka dolů, tedy dostaneš, jakmile dolů slezeš, stříbrný dollar za odměnu.“

„Chci tak, Massa, – chci poslouchat,“ odpovídal černoch ihned, jsa juž skoro na konci větve; „musím až na konec.“

„Až na konec,“ zvolal vítězně Legrand, „pravíš vskutku, že jsi až na konci větve?“

„Brzo být docela – docela na konci, Massa, o-o-o-oh! Nebesa! Pro celý svět! Co je to tu na stromě?“

„Výborně,“ zvolal Legrand pln radosti, „co jest to?“

„Nic než lebka, Massa – nějaký člověk byl nechat hlavu na stromě a havrani všecko maso okousat“

„Lebka, pravíš, že to je! Výborně! Výborně! Jak je ku větvi připevněna? Co ji tam udržuje?“

„Hned se podívat. To být docela podivno, neuvěřitelno opravdu, tu být veliká hřeb v lebce a hřeby držet lebku a jít až do větve.“

„Nuže dobře, Jupe, dělej nyní, co ti řeknu – slyšíš?“

„Ano, Massa.“

„Tedy dobře pozor! Vyhledej levé oko lebky.“

„Hm! Oho! Dobře! Ale, Massa, tu nebýt žádné oko už.“

„Prokleté tvoje blbství! Rozeznáš svou pravou ruku od levé?“

„Ano, Jupiter to vědět – vědět to všecko – má levá ruka být ta –* která štípat dříví.“

„Zcela správně; tys levičák; a tvé levé oko je na téže straně, kde máš levou ruku. Nyní snad najdeš, jak myslím, levé oko lebky nebo aspoň místo, kde bývalo. Nalezl jsi je?“

Tu nastala veliká pomlčka. Konečně se černoch otázal:

„Jestli levé oko na té straně, kde také levá ruka lebky, – Jupiter se ptát, protože lebka nemít ani kousek ruky. Ale to nevadí nic! Mám už levou oko – tu levá oko. Co má s ním Jupiter dělat?“

„Nech chrobáka týmž tak daleko padati, jak daleko dosáhne nit; buď však velmi opatrný a nepouštěj nit z ruky.“

„Všecko uděláno, Massa Will. Moc snadná věc prostrčit důlkem brouka.“

Mezi touto rozmluvou nebylo možno Jupitera ani spatřiti. Nyní vsak se objevil brouk na konci nitě leskna se jako malá koule z ryzího zlata, která byla ozařována posledními paprsky zapadajícího slunce, jimiž stále ač slabě osvěcována byla výšina, na které jsme se nacházeli. Chrobák visel ve vzduchu zcela volně a byl by právě k našim nohám sletěl, kdyby nebyl býval nití zadržován. Náhle uchopil Legrand kosu a opsal jí právě pod broukem kruh a

vysekal tu okrouhlý prostor měřící tři nebo čtyři lokte v průměru. Když toto bylo dokonáno, rozkázal Jupiterovi, aby ihned brouka dolů pustil a se stromu slezl.

S velikou pozorností, zrovna na místě, kamž byl brouk dopadl, zarazil můj přítel kolík do země, na který navázal nitěnou pásku v kapse uschovanou. Konec tkanice částí upevniv na kmenu, jenž byl kolíku nejbližší, rozvinoval ji tak dlouho, až dosáhla ke kolíku. Zde pak rozvinoval tkanici dále ve směru označeném mezi oběma body, totiž stromem a kolíkem, a to asi padesáte stop zdálí, při čemž Jupiter vysekával v cestě jsoucí ostružiny. Na tom místě, kterého tímto způsobem dosáhl, zaražen byl druhý kolík a tím, jakoby okolo středu opsán asi čtyři stopy v průměru mající kruh.

Vezma do ruky rýč, dal Legrand po jednom mně i Jupiterovi s prosbou, abychom jak vůbec možno rychle ryli.

Vyznám-li úplně pravdu, nepůsobila mně nikdy takováto zábava nijaké zvláštní potěšení, avšak v tomto okamžiku byla mi daleko méně vítanější nežli jindy. Blížila se kvapem noc, a nehledím ani k tomu, ale byl jsem neustálým pohybem. jejž jsem až potud prováděl, velmi unaven. Jiného východu však odtud jsem neviděl a k tomu jsem se obával, že bych svým odporem duševní klid svého přítele ještě více rozrušil. Kdybych byl mohl spolehnouti na Jupitera, nebyl bych ani na okamžik váhal svého přítele třeba i násilím domů dostati neb aspoň se o to pokusiti; ale znal jsem starého černocha příliš dobře, než abych si byl připouštěl naději, že by mně ku pomoci přispěl, když bych žádal, abychom jeho pána spoutali. Nepochyboval jsem ani na okamžik, že poslednější, jako mnozí jižní obyvatelé, snil o zakopaném zlatě, ana i jeho fantastická idea podporována byla nálezem chrobáka, snad i tvrdošíjným tvrzením Jupiterovým. Člověk blížící se již šílenství – tak jsem uvažoval – může býti takovými myšlénkami ještě více pomaten, zvláště tehdy, jsou-li v souhlase se zamilovanými jeho ideami dřívějšími, a pak napadla mně slova ubožáka, dle nichž znamenal brouk „nesmírné bohatství“. Celkem tedy zlobil jsem se a zdráhal dosti, konečně vsak rozhodl jsem se učinili z nouze skutek ctnostný – se vší silou kopati

a snílkovi, čím dříve tím lépe, dokázati, jak klamné jsou všecky takové naděje.

Svítilny byly rozžžaty, a my všichni dali se do práce s takovou horlivostí, že by věru byla zasluhovala rozumnějšího účelu. Ozařováni září svítilen, jež naše nářadí osvěcovaly, nemohl jsem odolali myšlénce, jakou asi malebnou skupinu tvoříme a jak podivuhodnou a podezřelou musela by připadali naše práce člověku, kterýž by se byl k nám náhodou přiblížil.

Po celé dvě hodiny jsme neustále kopali. Mluvili jsme velmi málo, a co nám při práci nejvíce vadilo, byl štěkot psa, jenž na našem podniku asi veliké účastenství bral. Pojednou však byl štěkot psa tak silný a nepřetržitý, že jsme byli nuceni obávati se, aby tím snad kdos na nás upozorněn nebyl. Ale ještě mnohem více obával se toho Legrand. Co mne se týče, byl bych býval každému přerušení povděčen, ježto snad by mně bylo umožnilo dopraviti přítele domu. Posléze podařilo se však Jupiterovi hlučící bestii přinutiti k mlčení, když byl mruče ale odhodlaně z příkopu vystoupil a tlamu psa svou šlí svázal, načež s hlučným smíchem opět se vrátil ke dřívější své práci.

Když byla svrchu jmenovaná doba uplynula, dostali jsme se pět stop do hloubky, a přec neobjevovala se nikde ani nejnepatrnější stopa po nějakém pokladu. Nastala všeobecná přestávka a již jsem začínal mí ti naději, že nadešel konec celé té komedie. Legrand však přejel si, ač patrně nikterak nepřekvapen nezdarem, v myšlénkách své čelo a počal poznovu.

Vykopali jsme již celý kruh, jehož průměr činil čtyři stopy, a ještě jsme se pustili trochu za hranici tuto, kdež jsme kopali dvě stopy do hloubky. Zároveň však přece nechtělo se nic objeviti. Konečně vylezl zlatokopec, s nímž jsem upřímnou cítil soustrast, z jámy. V každém oku jeho bylo čisti nejtrpčí sklamání. Zdržel jsem se prozatím všech poznámek. Jupiter počal na pokyn pánův všecko náčiní sbírati. A když se to bylo stalo a pes zase na svobodu propuštěn, hotovili jsme se v nejhlubším klidu na cestu k domovu.

Učinili jsme snad asi dvanáct kroků, když tu Legrand hlasitě proklínaje přistoupil k Jupiterovi a jej za límec chopil. Černoch otvíraje oči a ústa dokořán, pustil rýče na zem a sám klesl na kolena.

„I ty arcilotře!“ křičel Legrand, pronášeje jednotlivé slabiky sípavým hlasem zaťatými zuby – „ty zrádný, proklety darebáku! – Mluv, pravím ti! Odpověz mi hned a bez vytáček – které – které oko tvé je levé?!“

„Ó, dobrý můj Massa Will, to nebýt mé levé oko?“ řval poděšen Jupiter klada si zároveň ruku na svůj pravý ústroj zrakový, kde ji se zoufalou tvrdošíjností nechal leže ti, jakoby se obával, že by pánovi jeho napadnou ti mohlo totéž mu palcem vyloupnouti.

„Tušil jsem to. Věděl jsem to! Vzhůru! Zpátky!“ křičel Legrand, nechav černocha s pokojem a prováděje celou řadu rozbehův a zatáček k údivu svého sluhy, jenž nyní opět vstal a mlčky pohlížel pátravým zrakem brzy na mne, brzy zase na svého pána.

„Pojďte, musíme ještě zpátky!“ pravil můj přítel – „hra není ještě ztracena,“ a obrátil se na cestu zpět k liliovníku.

„Jupitere,“ pravil, když jsme přišli ke stromu, „přistup sem! Jak byla lebka k větvi přibita – obličejem od větve nebo ku větvi?“

„Obličejem ven, Massa, a havrani moct dobře jít k okům, nemít při tom žádná překážka.“

„Nechal jsi propadnou ti brouka tímto nebo druhým okem?“ – a při tom ukázal Legrand na obě oči Jupiterovy zvlášť.

„To bylo to oko, Massa – levé oko zcela jak nařídit, Massa,“ a ukázal při slovech těch na své pravé oko.

„To stačí – musíme se pokusiti o to poznovu.“

A tu můj přítel, v jehož blouznění jsem pozoroval nebo pozorovati se domníval jakous metodičnost, odstranil kolík označující bod, kde se brouk země byl dotekl, a vetkl jej asi tři palce západněji do půdy. Potom ihned připevnil nitěnou pásku nejbližšího bodu kmene ke kolíku, jako byl již dříve učinil, a kráčel s ní v přímé čáře padesáti stop daleko ku předu, až došel k místu, jež bylo vzdáleno několik jen loket od onoho, kde jsme dříve kopali.

Bez odkladu opsal kol nového bodu kruh, jenž byl trochu větší nežli dřívější, a na tom počali jsme opět své rýče vší silou do země hroužiti.

Byl jsem hrozně unaven, avšak podivným nevysvětlitelným vlivem neměl jsem odvahy od uložené práce ustoupiti. Jak jsem k tomuto náhledu i změně myšlének dospěl, nemohl jsem si naprosto vysvětliti. Ba co více, nevysvětlitelnou měrou začínala mne věc značně zajímati, ba zmocnila se mne horlivost, kteráž pro mne naprosto neznámého byla původu. Snad spočívalo ve výstředním počínání Legrandově něco, co na mne mimoděk jevilo značný vliv; snad imponovala mně jeho odhodlanost nebo jeho rozmysl a rozpočet. Bez odporu a nelibosti kopal jsem potom bezděčně a divil jsem se sám sobě, s jakým jistým očekáváním a pocitem trochu smělým, že vysněný poklad jest na blízku, jenž tolik přítele se nasoužil a, jak jsem se obával, snad i o rozum připravil. Když jsem se právě takovými myšlénkami zabýval a asi půldruhé hodiny při nové této práci bylo uběhlo, vyrušil nás opětně silný štěkot našeho psa. Jeho dřívější nepokoj byl zřejmým jen výsledkem jeho nevrlé a svévolné nálady, kdežto nynější jeho zavytí mělo v sobě jakýs závažný strach. Když pak Jupiter opětně se pokoušel zvířeti hlavu sepjati, začal se tomu pes vztekle a zoufale brániti a nikterak dopustiti tomu nechtěje, vskočil do jámy námi vykopané a usilovně hrabal na jejím dně. A také již po několika vteřinách podařilo se mu odhalit i hromadu lidských kostí, patrně ze dvou úplných koster zbylých, mezi nimiž nacházely se různé kovové knoflíky jakož i předmět, který se podobal spráchnivělé vlně. Když pak jsme své rýče ještě hloub do země pohroužili, zaslechli jsme zachrastění velikého španělského nože a hned potom objevily se zrakům našim tři nebo čtyři jednotlivé kusy zlatých a stříbrných peněž.

Při pohledu na tyto pojala Jupitera sotva skrotitelná radost; naproti tomu zračila se ve tváři jeho pána nelibosť a neuspokojení. Bez prodlení pobízel nás k pokračování v práci. Sotva tato jeho slova byla vyřknuta, padal jsem klopýtnuv naznak, neboť špička mé boty

zůstala vězeti v mohutném, napolo ještě v zemi pohrouženém železném kruhu.

V tom okamžiku pustili jsme se do práce s dvojnásobným úsilím a věru nepamatuji se v celém životě na žádný okamžik, jenž by byl býval tak rozčilující, jako právě těch deset minut, jež teď následovaly. Během právě označené doby podařilo se nám však také vyloviti podlouhlou, dřevěnou truhlu, kteráž, jak bylo možno soudit i z její zachovalosti a neobyčejné tvrdosti, podlehla již procesu, při němž se v kámen proměnila. Působil při tom dvojchlorid rtuťnatý. Truhla ta byla tři a půl stopy dlouhá, tři stopy široká a dvě a půl stopy hluboká. Přepínaly ji se všech stran pásy z kujného železa, jež podobaly se v celku otevřené mříži. Po každé straně truhly, nedaleko pod svrchní částí, nalézaly se železné kruhy – bylo jich šest – za něž bylo možno ji nésti. Spojenému našemu úsilí i napjetí všech sil podařilo se ji z dosavadního místa docela jen málo vysunouti. Brzy nahlédli jsme, že je naprosto nemožno takovou tíži hnouti. Na štěstí bylo víko, jak jsme po dokonalém prozkoumání shledali, náhodou jen dvěma povolenýma hřeby upevněno. Vytáhli jsme je třesouce se úzkostí a dychtivou zvědavostí a tak odstranili víko. V okamžiku po té třpytil se nám před očima poklad nesmírné ceny. Když paprsky svítilen pronikly do hloubi, blýštilo se množství zlata a stříbra před námi, až naše oči leskem tím docela byly oslněny.

Nemám v úmyslu pokoušet i se, abych vyličoval pocity, s jakými jsme pohlíželi na poklad tak náhle objevený. Úžas nás ovládal všechny. Co se tkne Legranda, zdálo se, že mocným vzrušením je bez sebe. Jen občas vyrážel nesrozumitelná slova. Po obličeji Jupiterově rozlila se na několik minut ona smrtelná bledosť, jakou vůbec jen obličej černochů na se přijati může. Zdálo se, že ohluchl, že byl omráčen. Sklesl v prohlubinu, ponořil své obnažené rámě po loket do zlata a nechal je v něm, jakoby se kochal z libého pocitu lázně. Potom vykřikoval, z hluboká oddychuje, jakoby sám k sobě mluvil:

„A to všecko bylo přijít od zlatého brouka! hezkého brouka! chudák, malý chrobák, já být chovat k němu tak zle! Nestydět se sám, Jupe? řekni to a přiznat!“

Konečně jsem se rozhodl, že by bylo nejlépe povzbudili pána i sluhu jeho k rychlému odklizení pokladu. Bylo již pozdě a proto bylo nám všech možných prostředkův užiti, abychom dopravili poklad na ostrov dříve, než den zasvitne. Bylo však velmi těžko ustánoviti, co by se mělo učiniti dříve, a tu jsme se radili značně dlouhý čas, nežli jsme se na jednom usnesli. Byli jsme všichni zmateni. Posléze učinili jsme truhlu – jak jsme hned z počátku učiniti měli – tím lehčí, že jsme z ní skoro dvě třetiny obsahu vybrali. Teprve nyní nám bylo možno, ač i tu se značnou námahou, z jámy ji vynésti. Vybrané předměty uložili sme pod keře ostružinové, jež půdu pokrývaly. Pes je musel střežiti, při čemž mu Jupiter nařídil, aby se s místa nehýbal a ani nezaštěkal, dokud se zpět nevrátíme. Hned po té pospíchali jsme s truhlou k domovu a šťastně dorazili jsme k chýši asi o jedné hodině z rána, ač mi již nelze mlčením zatajiti, že jsme se hrozně unavili a upachtili. Při tak veliké únavě nebylo již možno, abychom pro ten okamžik hned v díle pokračovali. Odpočívali jsme asi do dvou hodin ‚ a posilnili jsme se jídlem a pitím, po té pak bez prodlení připravili jsme se zase k pochodu do hor opatřivše se třemi pytli, jež tu na štěstí byly po ruce. Asi kolem čtvrté hodiny dospěli jsme k jámě, kdež jsme ihned zbytek kořisti mezi sebou stejně rozdělili a nechá vše jámy nezaházené, vypravili, jsme se na zpáteční pochod k ostrovu, kamž jsme také po druhé šťastně dorazili. V chýši pak sprostili jsme se svého zlatého břemene právě v okamžiku, kdy od východu pronikly přes vrcholky stromů první slabé paprsky ranního úsvitu.

Teď jsme byli se svou prací hotovi a přece rozčilením nemohli jsme spočinouti. Asi tři nebo čtyři hodiny jsme jen nepokojně prospali, když jsme vstali pojednou, jakoby umluveno to bylo, abychom svůj šťastně nalezený poklad důkladněji prohlédli.

Truhla byla až po kraj naplněna, a celý den jakož i větší část noci strávili jsme prohlížením svého nálezu. Vše bylo přeházeno páté

přes deváté; o nějakém uspořádání nebylo ani stopy. Když jsme byli vše pečlivě roztřídili, shledali jsme, že jsme pány mnohem většího bohatství, než jak jsme původně myslili. Měliť jsme jen na zlatých penězích, odhádneme-li vše dle nynější měny, více než čtyřikrát sto a padesát tisíc dollarů. Také značné množství stříbrné měny jsme tu nalezli. Všecko však bylo raženo od rozličných mocnářů; větší díl peněz byly peníze francouzské, španělské a německé s málo anglickými guineami a s několika hracími známkami, jež nám byly úplně neznámy.

Mezi penězi byly některé ohromně veliké a těžké, avšak zároveň tolik opotřebeny, že nám nebylo možno rozeznali ani rázu ani nápisu. Amerických peněz jsme nenalezli. Co se týče ceny drahokamů, shledali jsme, že jest obtížnější aspoň přibližně je odhadnouti. Bylyť tu démanty velikosti a krásy neobyčejné – celkem sto deset kusů; ovšem nejeden náležel k malým. Dále sčítali jsme osmnáct rubínů, jež vynikaly čarovným leskem; – tři sta smaragdů, vesměs čarokrásných, a konečně jedenadvacet safírů a jeden opál. Veškeré tyto drahokamy byly patrně neoznačeny a hromadně do truhly vhozeny. Ba zdálo se, že označení, jež jsme shledali mezi ostatním zlatém, zúmyslně bylo zničeno tím, že předměty byly kladivy znetvořeny, jakoby se chtěla zrušili veškera totožnost. Na tom však není dosti. Odkryliť jsme i ohromné množství ryzích zlatých skvostů. Bylotě v truhle skryto ještě ke dvěma stům náušnic a prstenů z ryzího zlata; překrásné řetězy, pamatuji-li se dobře, v počtu třicet, a tři a dvacet těžkých křížů; pět kaditelnic veliké ceny; jedna kolosální zlatá nádoba na punč, ozdobená pučícím listovím révy a postavami bacchantskými; k tomu dvě podivuhodně pracované rukojeti mečů vedle mnoha jiných menších předmětů, na které se již nepamatuji. Veškeré tyto skvosty a klenoty vážily přes třistapadesát liber; do toho jsem však nepočítal devadesát sedm kusů nádherných zlatých hodinek, mezi nimiž nalézaly se stroje, které bratru měly ceny pět set dollarů. Mnohé z nich byly již velmi staré a nebylo jich lze upotřebiti, neboť hodinový stroj byl více méně

řezem  poškozen – avšak  všecky  byly  posázeny  drahokamy a uloženy v pouzdrech velmi cenných.

V oné noci odhádli jsme cely obsah truhly na jeden a půl milionu dollarů. Při pozdějším objevení skvostů v a klenotů – (některé jsme pro svojí potřebu si vzali) na jevo vyšlo, že jsme poklad velice podceňovali.

Konečně když byli jsme se svým odhadem hotovi a naše rozčilení částečně přešlo, počal Legrand vida, že jsem nikdy nepředvídal, že by nanejvýš neobyčejná hádanka takto se rozluštila, vysvětlovati mně jednotlivě veškeré s tím spojené podrobnosti.

„Pamatujete se přece,“ mluvil povýšeným hlasem, „na noc, v níž jsem vám odevzdal náčrtky, kterými jsem chrobáka naznačoval. Připomenete si též, jak jsem se na vás horšil, ježto jste ustavičně tvrdil, že můj nákres představuje umrlčí hlavu. Když jste toto mínění poprvé vyslovil, domníval jsem se, že žertujete, později však přemýšlel jsem o podivné skvrně na zadečku brouka a přišel jsem k náhledu, že vaše poznámka není jen tak bez podstaty. Tenkráte hněval jsem se, že jste se dotekl tak nepříznivě mého talentu kreslířského – neboť pokládán jsem za dovedného umělce – a proto jsem také tenkráte chtěl, když jste mi odevzdával onen kousek pergamenový, jej roztrhati a hoditi do ohně.“

„Onen kousek papíru míníte?“ a řekl jsem.

„Nikoli; vypadalo to sice jako papír a také já jsem tak se z počátku domníval; když jsem však počal na tom kresliti, shledal jsem, že to byl kousek neobyčejně jemného pergamenu. Jak se pamatujete, byl notné ušpiněný. Než vsak v tom okamžiku, když jsem jej chumlal, upřel jsem zrak na kresbu, kterou i vy jste byl viděl, a můžete si představiti můj úžas, když jsem spatřil skutečně podobu umrlčí hlavy, právě tam, kde jsem, jak se mně zdálo, brouka nakreslil. Na okamžik byl jsem nanejvýš vzrušen, takže nebyl jsem schopen myšlénky. Věděl jsem, že můj nákres nekryje se dopodrobna s tímto, ačkoli nebylo možno přehlédnouti zvláštní podobu v rysech celkových. Ihned uchopil jsem lampu a počal jsem tak  při  jasném  světle,  usednuv  do  druhého  konce  pokoje,

pergaménový útržek důkladněji prohlížeti. Při tom, obraceje jej, spatřil jsem na druhé straně svou skizzu zcela tak, jak jsem jí byl sám nakreslil. První moje myšlénka byl úžas nad nejvýš podivuhodnou podobnosti obrazce – nad pozoruhodnou shodou, kteráž skutečně náležela v tom, že jsem, aniž bych si byl toho vědom, na druhé straně pergamenu právě pod mým obrazem chrobáka objevil lebku, a že tato nejen v náryse, nýbrž i velikostí s mým nákresem tolik podobnosti měla. Pravím, tato zvláštnosť takovéto shody ochromila mne na delší dobu. Tak se v takových okamžicích také přiházívá. Duch se namáhá a usiluje, aby objevil jakousť souvislost mezi příčinou a následkem, a jakmile se mu to nedaří, trpí zvláštním druhem dočasného ochromení. Jakmile jsem se však této zmátenosti zhostil, vznikalo v mé duši přesvědčení, jež obsahovalo ještě daleko větší pro mne překvapení, nežli právě zmíněná  shoda.  Počal  jsem  si  zcela  jasně  připomínati,  že v okamžiku, když jsem brouka načrtával, nebylo žádného nákresu na útržku pergamenovém. Toho jsem si byl jasně vědom; vždyť jsem si připomínal, že jsem byl útržek pergamenu několikráte obrátil, abych prozkoumal čistší místa jeho. Kdyby tedy byla tehda na něm lebka bývala, byl bych si toho nutně povšiml. V tom tedy spočívalo jakési tajemství, záhada, kterou jsem si nemohl nikterak vysvětliti; zároveň však zdála se již tehda, ač jen v. nejskrytějších a nejtajemnějších záhybech mého ducha, doutnati jiskra pravdy, kterouž událosť minulé noci tak skvěle demonstrovala. Náhle jsem povstal, uschoval útržek pergamenový a hleděl jsem se oddati svým myšlénkám, jakmile budu o samotě.“

„Když jste se vzdálil a Jupiter tvrdě usnul, počal jsem věc zkoumali dle jakési soustavné methody zpytovné. Nejprve hleděl jsem vyšetřiti, jak jsem přišel k útržku pergamenu. Místo, kde jsem nalezl chrobáka, nacházelo se na břehu pevniny asi míli stranou východně od ostrova a jen málo nad nejvyšším dosahem vody za přílivu. Když jsem jej zvedl, pocítil jsem silné kousnutí, jež mělo v zápětí, že jsem opět ihned brouka pustil. S obvyklou však opatrností ohlížel se Jupiter, dříve nežli brouka se chopil, po

nějakém listu nebo něčem tomu podobném, aby hmyz se země zdvihnouti mohl. A v témž okamžiku se událo, že jsem upřel své zraky na útržek pergamenový, kterýž jsem dříve již mněl býti papírem. Týž byl do polovice zasypán pískem a to tak, že jen jeden růžek z písku vyčníval. Na tomtéž místě, kde jsme nález učinili, zpozoroval jsem též zbytky z kýlu podlouhlého člunu, dle všeho jak se zdálo, náležejícího k velké lodi nebo korábu. Podobalo se, že tento vrak ležel zde juž dlouhý čas, neboť jen stěží rozeznal jsi, že má cosi společného se stavebním dřívím lodním.“

„Jupiter tedy zdvihl útržek pergamenu do výše a podal mně jej, když byl na něm brouk uvázl. Brzy potom ubírali jsme se cestou k domovu a potkali poručíka G-. Ukázal jsem mu hmyz a on mne žádal, abych mu dovolil vzít i jej s sebou na pevnůstku. Když jsem přivolil, zastrčil ihned brouka do své kapsy ve vestě, avšak bez onoho útržku pergamenového, neboť ten mně byl, když brouka prohlížel, i na dále zůstal v ruce. Snad se obával, že bych mohl své smýšlení změniti; vůbec tolik je jisto, že pokládal za nejlepší, aby svou vítanou kořist bez prodlení bezpečně si ukryl. Víte též, jak nadšen je pro vše, co je v jakémkoli spojení s přírodopisem. Tenkráte, ač jsem si toho nebyl naprosto vědom, uschoval jsem útržek pergamenový.“

„Pamatujete se také, když jsem přistoupil ke stolu, abych nakreslil podobu brouka, že jsem nenalezl hned ni jediný kousek papíru. Hledal jsem v zásuvce stolku, avšak nenalezl jsem ničeho. Prohledával jsem své kapsy, doufaje, že snad v nich naleznu nějaké staré psaní a v tom vytáhl jsem útržek pergamenový. Vypravuji vám vše proto tak podrobně, jak jsem nabyl proužku toho, ježto mně okolnosti vše dosti stěžovaly.

Nepochybně budete mne pokládati za člověka fantastického; ale již jsem nalezl, vypátral jistý druh souvislosti. Spojil jsem dva články velikého řetězu. Tu ležela na břehu mořském čásť rozbité lodi a nedaleko odtud proužek pergamenu – ne papír – byl to proužek pergamenu, na němž byla nakreslena lebka. Budete se zajisté ptát, kde je však souvislost? A já odpovídám, že lebka neb umrlčí hlava

jest všeobecně dobře známým odznakem piráta. Kdykoli nastává boj, bývá na lodi vztýčen prapor s umrlčí hlavou. Připomenul jsem již, že útržek pergamenový nebyl papírem. Pergamen je trvanlivý, téměř nezničitelný. Malicherné věci bývají málokdy na pergamen zaznamenávány, a i to je známo, že nelze na něm tak lehce kresliti jako na papíře. Tím způsobem zjednala si umrlčí hlava novou pozornost a význam; také neopomenul jsem si řádně prohlédnou ti tvar pergamenu. Ačkoli jeden roh byl nějakou nešťastnou náhodou utržen, přece bylo lze snadno znamenali, že původní tvar byl podlouhlejší, a takovýto útržek byl asi volen jen z té příčiny, aby sloužil nákresu neobyčejně pozoruhodné věci. kteráž neměla upadnouti v zapomenutí.“

„Avšak,“ namítl jsem, „vy jste pravil, že se lebka v okamžiku, kdy jste na proužek pergamenu kreslil chrobáka, na něm nenalézala. V jaké souvislosti jest tedy onen člun a lebka, když přece poslednější dle vašeho vlastního výroku již na něm nakreslena bytí musela (Bůh sám ví jak a kým) právě v tom okamžiku, kdy jste kreslil chrobáka?“

„Aj, vidíte, kolem toho točí se celá záhada, ačkoli již na tomto stupni rozvinování okolností již mne méně namáhání čekalo, abych hádanku rozluštil. Kroky mé byly jisté a připouštěli toliko jediný výsledek. Soudil jsem příkladně takto: Když jsem brouka kreslil, nebylo na pergameně zdánlivě ještě nijaké lebky. Když pak jsem měl nákres hotový, dal jsem vám jej, a nežli jsem ho opět od vás zpět obdržel, nepřestával jsem vás při tom bystře pozorovati. Vy jste lebku nenakreslil, a kromě vás nebylo tu nikoho, kdo by to mohl učiniti. Takovýmto způsobem nepocházel tedy nákres z ruky lidské. A přece se zde objevil. V tomto stadiu svých reflexí usiloval jsem důkladně si připomenouti každou maličkost, která se přihodila v tomto záhadplném čase, a také se mně to úplně podařilo. Povětří bylo trochu chladné (jaká to vzácná a šťastná náhoda), a v kamnech plál jasně plápolavý oheň. Bylo mně po dlouhé, chůzi teplo, pročež jsem se posadil ke stolu. Právě v tom okamžiku. když jsem vám odevzdával útržek pergamenu a vy jste hodlal jej prozkoumati, přiběhl Vlk, novofundlandský pes, hotově se skočili vám na ramena.

Levicí svou hladil jste zvíře a udržoval je zároveň ve vzdálenosti, zatím co vaše pravice, ve které se proužek pergamenu nalézal, nepovšimnutě sklesla mezi kolena, takže jste přišel zcela poblíž ohni. Jeden okamžik myslil jsem jíž, že plamen uchvátí proužek pergamenový, a právě chtěl jsem vás na to upozorniti, v tom vsak, dříve nežli mi bylo možno výstrahu svojí formulovati, uchopil jste se proužku, abyste ho prohlédl. O všech těchto okolnostech uvažuje, nepochyboval jsem ani na okamžik, že to bylo jediné teplo, kteréž způsobilo, že lebka na pergameně se objevila, takže jsem její obraz mohl spatřiti. Není vám bezpochyby neznámo, že jsou a vždy bývaly chemické preparaty, jimiž lze jak na papíře tak i na pergameně psáti tak, že tahy písma teprve tehda jsou viditelný, když byl na papír nebo pergamen účinkoval žár ohně. Někdy užívá se k tomu zafiry čili světlice rozředěné v lučavce královské, když se byly k ní přimísily čtyři díly vody rovné váhy; tím povstává barva zelená. Rozpuštěný kysličník koboltnatý v silici ledkové poskytuje červeň. Barvy tyto ztrácejí se dříve nebo později, když jmenované látky schladly, a objevují se, jakmile opět na ně působí teplota.“

„Prohlédl jsem si umrlčí hlavu důkladně. Její vnější okraje – to jest okraje obrazce nejblíže obvodu pergamenu, byly daleko zřetelnější nežli ostatní. Patrně byl účinek tepla jen nedostatečný a nestejný, ihned rozdělal jsem oheň a držel jsem každou část proužku pergamenového co nejblíže žáru plamene. Z počátku neobjevoval se jiný účinek, než že slabé kontury lebky stávaly se mohutnějšími; když jsem pak i nadále setrval, prováděje svůj experiment, objevil se v rohu útržku, jenž byl úhlopříčně místu, kde byla lebka, obrazec, jejž jsem dle všeho měl za podobu kozy. Po důkladnějším pozorování však zvítězilo ve mně přesvědčení, že to má býti mladý kozel.“

„Ha, ha!‘“ dal jsem se do smíchu, zajisté nemám práva se vám smáli – neboť jsou tu miliony peněz velmi závažným a positivním důkazem vašich slov. Ale poukažte mne na třetí článek ve svém řetězu – jak chcete provésti důkaz souvislosti mezi svými piráty a kozou? Neboť pravidelně nemívají piráti s kozami naprosto nic co

činiti, jak sám dobře víte, kozy mohly by zajímat i spíše nějakého venkovana.“

„Řekl jsem vám však, že to nebyla koza.“

„Pro mne tedy kozel – jaký vsak v tom rozdíl?“

„Velký rozdíl ovšem není – zcela správně, ale přece to není docela totéž,“ odvětil Legrand. Zajisté slyšel jste o jistém kapitánu Kiddovi.2 Co mne se týče, spatřoval jsem v obraze zvířete ihned jakýsi druh hříčky slovní nebo hieroglyfickou značku, poněvadž taková myšlénka musela přijíti každému, kdo si blíže umístění podoby na pergamenu povšiml. – V umrlčí hlavě, ležící na protějším rohu úhlopříčném, spatřoval jsem jakýsi znak nebo pečeť. Při tom všem stále scházel k úplnému smyslu text: nebylo mi lze s tím co počíti.“

„Bezpochyby domníval jste se, že odhalíte mezi umrlčí hlavou a hieroglyfickou značkou nějaké písmo?“

„Ano, něco takového. Tolik aspoň jest jisto, že jsem měl bezděčně předtuchu o nesmírném štěstí, jehož se mi má dostali. Proč jsem tuto předtuchu pojal, nemohu nikterak říci. Možná, že to bylo spíše přáni nežli předtucha nebo skutečná víra; věztež však také, že Jupiterova pošetilá slova, dle nichž prý byl brouk z ryzího zlata, mocně účinkovala na mou fantasii. A pak ona podivuhodná shoda okolností. Pomyslete si jen, jak čirá náhoda tomu chtěla, že všecky tyto události sběhly se právě v onom jediném dni, kdy bylo tak studeno, že se oheň rozdělali musel. Bez ohně a bez psa, jenž vběhl do pokoje právě ve chvíli, kdy se to vše dálo, nikdy bych nebyl umrlčí hlavy spatřil a tedy také na poklad nepřipadl?“

„Jen pokračujte – nemohu se dočkati“

„Dobře, bezpochyby slyšel jste také mnohokráte pověsti, tisíceré nejasné zprávy, dle nichž prý Kidd a jeho soudruzi zakopali na neznámém místě atlantického břehu nesmírné množství peněz. Takovéto pověsti nemohou však jen tak z ničeho povstati a se rozšířili. A že se tak trvale a dlouho udržely, možno, jak se mně zdá,

2 Kidd – kozlík – mladý kozel.

jen odtud vysvětlili, že zakopaný poklad ještě v zemi odpočíval. Kdyby byl kapitán Kidd své poklady jen na nějaký čas zakopal a pak je vyzdvihl, nebyly by se zajisté pověsti ty v jejich původní i nezměněné podobě až na nás udržely. Dojista jste pozoroval, že se všude a vždy mluvilo a vypravovalo o pátratelích po pokladech, nikdy vsak o nálezcích. Kdyby však byl pirát poklad vyzdvihl, bylo by vše zapadlo ponenáhlu v zapomenutí. Zdá se mi však, že nějaká nehoda – snad ztráta noticky označující umístění – učinila nemožným, aby kapitán svůj poklad opět nalezl, jakož i že by snad tento případ byl znám jeho soudruhům? Ti snad ani nezaslechli, že by byl nějaký poklad zakopal. A ti pak, kteří se pokoušeli, ač marně, ježto postrádali všech jistých vodítek, pokladu vydobyti, uvěřili pouze pověstem vůbec rozšiřovaným. Či snad jste slyšel, že by se bylo někomu podařilo pokladu dosíci?“

„Nikdy.“

„Právě tak známo jest, že byly poklady Kiddovy nesmírně veliké. Přijal jsem tedy za pravdu, že jsou pod zemí skryty, a snad se podivíte, když doložím, že ve mně vznikla naděje skoro až v jistotu se stupňující, že by snad i proužek pergamenový, tak vzácným způsobem nalezený, mohl udati, kde asi se poklady nalézají. Proužek pergamenový byl mi jako ztracená noticka pirátova – tudíž drahocenný dokument, k němuž jsem takovou náhodou přišel.“

„A jak jste pokračoval?“

„Držel jsem proužek pergamenový k ohni, jejž jsem rozdělal, avšak nic se nechtělo objevovati. Tu mně napadlo, že snad tlustá vrstva prachu jest příčinou nezdaru mě práce; i očistil jsem tudiž pečlivě v teplé vodě proužek pergamenový, tím způsobem, že teplou vodu jsem naň naléval. Když se to stalo, položil jsem jej do cínové nádoby, při čemž byla lebka ve zpodu, a postavil jsem nádobu nad žár rozpáleného kamenného uhlí. Již po několika minutách byla nádoba horká. Vyňal jsem tedy proužek pergamenu a shledal k své nevýslovné radosti, že je pokryt číslicemi, jež byly ve svislých sloupcích spořádány. Znova položil jsem pergamen do

nádoby a ponechal jsem jej v ní jen na minutu. Když pak jsem jej znova vyňal, objevila se takými, jak je zde nyní vidíte.“

Při tom dal mně Legrand nahlédnouti na proužek pergamenový, když jej byl poznovu k teplu přiblížil.

Následující čísla a znaménka byla vepsána červeným inkoustem mezi umrlčí hlavu a kozlíkem, a to rukou, jak vidno bylo, dosti neumělou:

53VV†305))6*;4826)4V.)4V);806*;48†8¶60))85;IV(;:V8†83(88)5*†;46(;8

8*96*?;8)*V(;485);5*†2:*V(;4956*2(5*4)8¶8*;4069285);)6†8)4VV;I(V9;4

8081;8:8VI;48†85;4)485†528806*81(V9;48;(88; 4(V? 34;48) 4V; I6I;: I88; V?;

„Ale,“ řekl jsem, podávaje mu proužek pergamenu, „mně je vše právě tak nejasno jako dříve. Kdyby mně někdo slíbil všechny drahokamy Golcondy za rozluštění této hádanky, přece nebyl bych naprosto sto, abych si té odměny zasloužil.“

„A přece,“ odvětil Legrand, „není toto rozluštění obtížné, jak by si myslil ten, kdo jen zběžně číslice a znaménka přehlédne. A přece naznačují tatáž, jak snad každému napadne, jakous šifru, to jest nějaký souvislý, spojený smysl. Z toho, co známo o kapitánu Kiddovi, nebylo by se mohlo souditi, že by byl z dovedných kryptografii. Beze všeho přijal jsem myšlénku, že to bude zcela jednoduchá šifra, avšak přece tak sestavená, že by nevzdělanému plavci naprosto byla nesrozumitelná, nedostalo-li by se mu klíče abecedního.“

„A rozluštil jste ji?“

Docela snadno; rozluštil jsem již přece jiné šifry, které poskytovaly tisíckráte větší obtíže. Okolnosti a zvláštní záliba moje přiměly mne často, abych se takovými záhadami zabýval, a tu přišel jsem k náhledu, že je zcela pochybno, jakoby lidský důmysl dovedl vymysliti takou hádanku, že opět důmyslu člověka nepodařilo se při náležité píli a trpělivosti, hádanku tu rozluštiti. A vskutku pramálo jsem myslil na obtíž s odhalením smyslu šifry spojenou,

když tu pojednou se mi podařilo souvislost mezi pergamenovým proužkem a čitelnými značkami vypátrati.

„V našem případě – ba ve všech případech, kde jedná se o rozluštění nějakého záhadného nápisu – bývá první otázkou šifer řeč, ve které jsou psány, neboť závisí prvopočátky luštění, zvláště je- li nám činiti co s jednoduššími šiframi, předem na povaze toho kterého jazyka. Všeobecně musí ten, kdo podobnou hádanku chce rozluštiti, provésti pokusy se všemi jemu známými jazyky, založené na pravděpodobnosti, až konečně podaří se mu pravý nalézti. Hříčka slovní Kidd naznačila mně ihned, s které strany mám věc uchopiti. Kdyby toho nebylo, byl bych to musel nejdříve zkoušeti se španělštinou, frančinou, jakožto řečmi, ve kterých mohl pirát ze španělského pobřeží nejspíše své tajemství zaznamenati. Avšak dle mnohých tomu nasvědčujících okolností pokládal jsem šifru za anglickou.

Vidíte, že jednotlivá slova nejsou oddělena, nýbrž naopak všecka tvoří jakýsi celek. Kdyby bývala nějakým způsobem oddělena, byla by se i moje úloha valně usnadnila. V takovém případě byl bych si počínal tak, že bych kratší slova analysoval a mezi sebou srovnal a byl bych vypátral, jak povstalo slovo z jednotlivých písmen, jako na příklad kolikrát přichází a nebo značka I, a ve kterých slovech se nalézá, aneb tvoří-li samo o sobě již slovo. Tak by už bylo rozluštění snadné. Zde však nespatřoval jsem nijaké oddělení, pročež bylo nutno nejdříve vyšetřiti a zaznamenati jak nejčetnější písmena tak i taková, jež se tu nejřídčeji vyskytují. Když jsem všechna spočítal, sestavil jsem následující tabulku:

Značka 8 přichází 33krát

„

;

„

26

„

„

4

„

19

„

„

V)

„

16

„

„

*

„

13

„

„

5

„

12

„

„

6

„

11

„

„

†I

„

8

„

„

0

„

6

„

„

92

„

5

„

„

:3

„

4

„

„

?

„

3

„

„

¶

„

2

„

„

„

1

„

„Teď však je známo, že v jazyku anglickém vyskytuje se nejčastěji písmena e. Pak přicházejí na řadu následující: a o i d h n r s t u y c f g l m w b k p q x z.“

E převládá tak pozoruhodnou měrou, že se jen zřídka podaří nalézti frási, v niž by hláska e nepřevládala nad ostatními.

Zde tedy máte hned na počátku základní zákon k něčemu více nežli k pouhým domněnkám. Jak se dá výhodně užíti hořejší tabulky, je na bíledni, když se jí budeme aspoň částečně držeti. Poněvadž tedy značka 8 převládá, počněme tím, že ji budeme pokládati za značku pro hlásku e přirozené abecedy. Abychom se přesvědčili o správnosti, zkoumejme, zdali číslice 8 přichází dvojitě za sebou – neboť v jazyku anglickém vyskytuje se dvojité e velmi četně; vzpomeňte jen slov meed, fleet, speed, been, agree atd. V tomto případě pak spatřujeme je neméně nežli pětkrát dvojitě, ač kryptogram je dosti krátký. Budiž tedy 8 jako e. Dále však vyskytuje se mezi všemi slovy v jazyku anglickém člen the nejčastěji. Zpytujme, zda tu nepřicházejí tři číslice v témž pořádku za sebou, totiž tak, aby byla 8 naposled. Objevili-li jsme toto opakování značek, zjistili jsme tím pravděpodobnost slova the. Při důkladném zkoumání shledáme, že neméně nežli sedmkráte nacházejí se

takováto sestavení značek vyznačených ;48. Můžeme již tedy předpokládati, že ; znamená t, 4 znamenají h a 8 znamená e. A tak učinili jsme veliký krok.

„Objevili-li jsme již toto slovo, můžeme na jisto postaviti také nesmírně důležitý bod, to jest rozdílné začátky a koncovky slov. Hledejme na př. místo, kde kombinace ;48 předposledně přichází, jest to skorém na konci. Víme, že značka ;, kteráž na to bezprostředně následuje, znamená počátek slova a takových slov, jež následují za the, známe již neméně pět. Tyto značky nahrazujme písmenkami obyčejné abecedy a při tom pro takové, které ještě neznáme, necháváme místa prázdná.“

Zde pak můžeme skupeninu th odstraniti, ježto netvoří žádnou čásť slova počínajícího prvým

t ee,

t, neboť kdybychom i celou abecedu přemístili, abychom nalezli písmeno, jež by se hodilo na prázdný prostor, shledali bychom, že tím nemožno vytvořili žádného slova, jehož část by skupina th mohla tvořiti.

Tedy spatřujeme, že jsme obmezeni pouze na

a projdeme-li, když toho třeba, jako dříve abecedu, shledáme, že jediné

the tree ;4(V?34 the,

slovo tree jest možné, jakožto smysl mající. Tím pak obdržíme další písmenu r, jež naznačena je značkou (, tak že máme slova the tree3 vedle sebe.

Jděme nad tato slova trochu výše a spatříme opět kombinaci ;48,

již užijeme jakožto koncovky slova, které bezprostředně předchází. Máme tu následující pořad:

the tree ;4(V?34 the,

aneb nahrazme to přirozenými písmenami, jak dalece již nám jsou známy, a obdržíme:

3 Strom.

the tree thr V?3h the.

Nechme nyní pro neznámé značky písmen prázdné prostory neb označme tyto tečkami, dojdeme k následujícímu výsledku:

the

83 (88 nebo-li egree,

tree thr… h the,

při čemž pojednou napadne nám slovo through.4 Tento objev však poskytuje nám tři nové písmeny, a to o, u a g, jež naznačeny jsou znaménky V? a 3.

Prozkoumejme však nyní šifry, abychom vyhledali kombinace známých značek, důkladně, e najdeme nedaleko od počátku pořad:

83 (88 nebo-li egree,

což patrně konec slova degree

; 48 (; 88.

5 označuje. A tím opět objevili jsme novou písmenu, totiž d, představenou znamením †.

Čtyři písmeny za slovem degree podávají kombinaci

Dosaďme si za známé značky písmeny a za neznámé ponechme tečky a nabudeme četby:

th…rtee

uspořádání to, jež nás ihned uvede na slovo thirteen6 a tím zároveň na dvě nové písmeny i a n, jež zaměněny jsou značkami 6 a *.

Podívejme se pak na počátek svého kryptogramu a shledáme skupinu

Překladem obdržíme

532VV†

good,7

4 Skrz.

5 Stupeň.

6 Třináct.

7 Dobrý.

což připomíná určitě, že první číslici jest nutno nahraditi písmenou A, tak že obě prvá slova znějí, doplníme-li je náležitě, „A good“.

Avšak jest již na čase, abychom svůj klíč, jak dalece jsme jej objevili, spořádali v tabulku a tak se vystříhali každého omylu. A jest to následovně:

5

znamená

a

†

„

d

8

„

e

3

„

g

4

„

h

6

„

i

*

„

n

V

„

o

(

„

r

;

„

t

Tak bychom měli nejméně deset nejhlavnějších písmen, a bylo by zbytečno, dále do jednotlivého rozluštování zabíhali. Myslím, že jsem již dosti pověděl, abych vás přesvědčil, že šifry tohoto způsobu jsou snadno luštitelny, a abych vám odhalil možnost jejich rozluštění. Prozatím buďte ubezpečen, že tento pochod jest společný všem jednoduchým podobným kryptogramům. Zbývá pouze, bych vám podal úplný překlad značek, kteréž na pergamenu jsou obsaženy. Zde jest:

„A good glass in the bishop’s hostel in the devil’s seat forty one degrees and thirteen minutes northeast and by north main branch seventh limb east side shoot front the left eye of the death’s head a bee line from the tree through the shot fifty feet out“8

„Ale hádanka,“ pravil jsem, „nezdá se mi, že by se byla přiblížila tím k rozluštění. Jak jen může kdo z této hatlaniny ‚ďáblovo sídlo‘,

‚umrlčí hlava‘ a ‚biskupský hotel‘ vylouditi nějakého smyslu?“

8 Dobré sklo v biskupském hotelu v ďáblově sídle čtyřicet jeden stupeň a třináct minut severovýchodně hlavní větev sedmá větev na východní straně střel skrz levé oko umrlčí lebky přímou čarou od stromu tímto průmětem padesáte stop stranou.

„Souhlasím s vámi,“ odpověděl Legrand, „že věc doposud ještě vypadá obtížnou, když se jen tak ledabylo přehlédne. Mojí první snahou bylo, větu tak rozděliti, jak tomu skutečně v duchu kryptogramu bylo“

„Chcete tím naznačit interpunkci?“

„Ano, něco podobného“

„Jak to však bylo možno?“

„Soudil jsem, že pisatel úmyslně se přičinil, aby neodděloval slova, nýbrž dohromady je vtěsnal, aby se tím luštění záhady ještě více znesnadnilo. Přece však mohl na to pomyslili, že nějaký člověk, ne příliš bystroduchý, nevěnuje takovému zaměstnání příliš mnoho píle. Kdykoli tedy došel při psaní k nějaké přirozené větě, musel značky tím více vedle sebe těsnati. Kdybyste však do rukopisu laskavě nahlédl, shledal byste, že jsou značky na pěti místech neobyčejně stěsnány. Dle toho soudě, rozdělil jsem větu následovně:

„A good glass in the bishop’s hostel in the Devil’s-sea t – forty-one degrees and thirteen minutes – northeast and by north – main branch seventh limb east side – shoot front the left eye of the death’s-head – a bee-line from the tree through the shot fifty feet out.“9

„I toto,“ pravil jsem, „zůstává mi nejasným.“

„Mně se také po několik dní jinak nevedlo,“ odpověděl Legrand.

„Nejprve pátral jsem poblíže výspy Sullivanový, zda nenalézá se někde dům, jemuž by se říkalo biskupský hotel. A když jsem naprosto ničeho nemohl vyzvěděti, předsevzal jsem si, že okrsek svých výzkumů rozšířím a systematičněji pátrati budu. Pojednou napadlo mně, že by se mohl tento název ‚biskupský hotel‘ vztahovati na starou rodinu jménem Bessop, jež před mnoha lety obývala jistý dům asi čtyři míle severně ostrova. Odebral jsem se tedy do plantáží  a  pokračoval jsem mezi mouřeníny  ve svých

9 Dobré sklo v biskupském hotelu v ďáblově sídle – čtyřicet jeden stupeň a třináct minut – severovýchodně – hlavní větev sedmá větev na východní straně – střel skrz levé oko umrlčí lebky – přímou čarou od stromu tímto průmětem padesáte stop stranou.

výzkumech. Tu konečně vypravovala mi přece jedna z nejstarších žen, že o pevnosti Bessopů slyšela, a tak mohla být i přece mou vůdkyní k pevnosti, kdež však nestojí již ani zámek, ani hostinec, nýbrž pouze vysoká skála.

Přislíbil jsem jí značnou odměnu, načež si dala říci, ač dosti se rozmýšlejíc, a povolila, že mne na místo dovede. Nedalo nám to velkého namáhání, abychom je našli. Otrokyně mne opustila a já si prohlížel tak zvaný zámek. Skládal se z nepravidelné skupiny útesů a skalisk, mezi nimiž poslednější vynikala nejen výškou, nýbrž i osamoceným a uměleckým vzezřením. Slezl jsem nejvyšší vrcholek, aniž jsem věru věděl, co mám počíti.

Když jsem takto svým myšlénkám volného přál letu, dotkl se zrak můj úzkého výběžku na východní straně úskalí ležícího, jenž byl asi loket níže pod vrcholkem, na němž jsem stál. Výběžek tento vyčníval asi osmnáct palců do prostoru a nebyl širší jedné stopy; ale jakýs výklenek v útesu způsobil, že nabyl podoby se sedadly, jakých naši předkové užívali, totiž sedadly, jejichž opěradla byla prohloubena. Nepochyboval jsem ani na okamžik, že jsem tím objevil v rukopise připomenuté sídlo ďáblovo, a již zdálo se mně, že vysvítá z toho pojednou úplné porozumění hádanky.

Dobré sklo mohlo by, jak jsem předpokládal, vztahovat i se jediné na dalekohled, ježto slovo „sklo“ bývá jen zřídka v jiném smyslu od námořníků užíváno. Když mi již bylo jasno, že jest tu třeba dalekohledu, seznal jsem též, že jest si třeba zvoliti nějaký pevný, nezměnitelný bod, odkud by se dalekohledu s prospěchem užiti mohlo. Neváhal jsem také uvěřiti, že věty „čtyřicet jeden stupeň“ a „severovýchodně a severně“ obsahují návod, jakým směrem jest sklo zaříditi.

Tato odhalení mocně mne povzbudila; spěchal. jsem domů, chopil se dalekohledu a vrátil jsem se zpět na úskalí.

Svezl jsem se několikráte s výběžku dolů a shledal jsem, že na něm možno jen tenkrát usednouti a udržeti se, zaujmu-li určitou polohu. Tato okolnost utvrdila mne v domněnce, kterou jsem již dříve choval. Chystal jsem se užiti dalekohledu. Neznamenalať

zajisté asi slova „čtyřicet jeden stupen a třináct minut“ nic jiného, nežli výšku nad viditelným horizontem, ježto směr horizontální jasně vyznačen byl slovy „severovýchodně a severně“. Kapesním svým kompasem ustanovil jsem si neprodleně jmenovaný směr. Pohyboval jsem dalekohledem, řídě jej co možná dokonale ve výši čtyřiceti jednoho stupně a opatrně pohybuje jím dolů i vzhůru, upoutal jsem svoji pozornost okrouhlým otvorem v listí ohromného stromu, jenž všechny ostatní převyšoval. Ve středu otvoru pozoroval jsem bělavý bod, na kterémž jsem nemohl z počátku rozeznati, co by to v pravdě bylo. Zařídiv dalekohled ještě dokonaleji, pohlédl jsem opětně na onen bělavý bod a poznal jsem v něm lidskou lebku.

„Při tomto odhalení řinula se mi krev do hlavy, neboť spatřoval jsem, že hádanka je rozluštěna, vždyť fráse „hlavní větev, sedmá větev, na východní straně“ nemohla se k ničemu jinému vztahovati, nežli jediné k poloze, v jaké na stromě trčela, a rovněž tak nepřipouštěla fráse „střel levým okem umrlčí hlavy“ jiného významu, než že se týkala pokladu. Nahlížel jsem, že má být i levým okem prostřelena kule, jakož i tažena svislá přímka, tažená z nejbližšího bodu kmene průmětem (bodem, kam kule vrazila) a odtud až do vzdálenosti padesáte stop prodloužena, aby označila místo, kde zakopány býti mohly cenné předměty.“

„Všecko to,“ pravil jsem, „jest neobyčejně jasně, duchaplné a zároveň přece tak jednoduché. Když jste však opustil biskupský hotel, co jste potom učinil?“

„Jak? Pádil jsem k domovu, maje již strom i místo úplně v paměti. Jakmile jsem však opustil ‚ďábelské sídlo‘, zmizel hned okrouhlý otvor, a ač jsem se později dosti namáhal, nebylo mi možno jej již spatřiti. Co se mi zdá na celé události nejduchaplnějším, jest faktum (neboť opětované pokusy mne skutečně přesvědčily, že je to skutečně faktum), že záhadný okrouhlý otvor nelze odjinud spatřiti než s tohoto výběžku skalního.

„Na této mé výpravě provázel mne Jupiter, jenž bezpochyby pozoroval po několik týdnů moji zamyšlenosť a nevrlosť, a proto

nikterak nechtěl mne samotného ven pustiti. Následujícího však na to dne vstal jsem velmi časně a prchnuv mu, odebral jsem se opětně do hor, abych známý strom vyhledal. Když jsem se potom navrátil, již v noci, chtěl mi můj sluha vypráskati. Ostatní znáte snad, jak myslím, právě tak dobře, jako já sám.“

„Tuším,“ pravil jsem, „že neudeřil jste při prvním kopání na pravé místo jen proto, že Jupiter pustil brouka pošetilým způsobem pravým místo levým okem lebky.“

„Uhodl jste. Tento přehmat způsobil v dopadu rozdíl půltřetího palce, aneb jinak řečeno, v poloze kolíku, odkud bylo nejblíže ke stromu. Kdyby byl poklad pod výstřelem, pod dopadem býval, nebylo by melo nedopatření Jupiterovo značných následků; avšak dopad a nejblíže ležící místo stromu byly jenom dva body, jimiž ustanovena měla býti čára směrová. Přirozeně tedy jsme se vzdalovali, ač byl náš omyl z počátku tak nepatrný při prodloužení čáry tě vždy více a více od pravého směru, až jsme konečně stopu ve vzdálenosti padesáte stop úplně ztratili. Kdyby tudíž moje přesvědčení, že musí skutečně tam poklad zahrabán býti, nebylo bývalo tak skálopevně, byla všecka práce naše marná.“

„Avšak vaše hrdé chování, když jste broukem v ruce sem a tam houpal, bylo přece na nejvýš podivné. Nepochyboval jsem ani na okamžik, že jste pozbyl rozumu. A proč muselo býti užito při spuštění lebkou místo kule brouka?“

„Mám-li vám vyznati pravdu, tedy mne trochu mrzelo, že jste tak zřejmě pochyboval o mém zdravém rozumu, a proto jsem si umínil, že vás v tichosti svým vlastním způsobem potrestám a to tím, když vás trochu oklamu. Proto jsem houpal broukem, a jen proto a pro nic jiného musel býti se stromu spuštěn. Vaše poznámka, již jste sám učinil o jeho značné tíži, přivedla mne na tento úmysl.“

„Ano, to nahlížím; avšak ještě jeden bod mne mate. Jak máte souditi o kostrách, jež jsme nalezli?“

„To jest otázka, na niž mně samotnému nelze odpověděti. Přítomnost koster na tom místě dá se prozatím jedině pravděpodobným způsobem vysvětlili – a přece jest v pravdě příliš

odporné uvěřit i takové hanebnosti. Myslím totiž: Kiddovi, byl-li, o čemž nepochybuji, skutečně Kiddem, jenž poklad jsem zavezl, bylo třeba při práci té pomocníků. Když však práce byla dokonána, mohl uznati za nejvhodnější, aby všecky, kteří o jeho tajemství věděli, sprovodil se světa. Snad k tomu několik jen ran motykou dostačilo, když jeho pomocníci v jámě pracovali, snad bylo třeba jich celý tucet – kdož může to říci?“

William Wilson

WILLIAM WILSON.

Co o tom iíci ? co iíká hrozné svědomí, to strašidlo na mé cestě? W. Chamberlaynův Pharonnid.

Nazvu se nyní Williamem Wilsonem. Není třeba, aby čistý list, ležící nyní přede mnou, byl poskvrněn mým pra- vým jménem. Bylo již příliš často předmětem pohrdání, hrůzy a nenávisti mé rodiny. Neroznesly-liž rozhorlené větry jeho nepřirovnatelnou bídnost po nejodlehlejších krajích světa? O vyvrženče všech vyvrženců nejopuštěnější! nejsi na vždy mrtev pro zem? pro její pocty, pro její květy, pro její zlaté touhy? — a nevisí-li hustý, děsivý a bezmezný mrak mezi tvými nadějemi a nebem?

Nechtěl bych, kdybych mohl, zde aneb dnes napsati vyprávění o svých posledních letech nevyslovitelného bídáctví a neodpustitelného hříchu. Tato doba — tato poslední léta — uplynula s náhlým vzrůstem hanebnosti, jejíž původ objeviti jest nyní jediným mým úmyslem. Obyčejně se lidé stávají podlými poznenáhlu. Ze mne však spadla cnost v jediném okamžiku skutečně jako pláší. Z poměrně obyčejné prostopášnosti jsem přešel kroky obřími do hanebností horších než byly Heliogabalovy.

Mějte strpení co budu vyprávěti, jaká náhoda — jaká pří- hoda zavinila, že se udála tato zlá věc. Smrt se blíží, a stín, jenž jí předchází, má umírňující vliv na mého ducha. Toužím, jda pustým údolím, po sympatii, řekl bych téměř po soucitu svých bližních. Přál bych si, aby uvěřili, že jsem byl poněkud otrokem okolností, jež se vymykají kontrole lidí. Chtěl bych, aby pro mne našli v podrobnostech, jež udám, nějakou malou oasu osudnosti v poušti hříchu. Chtěl bych, aby připustili, co nemohou nepřipustiti, že ačkoliv pokušení bylo snad do nedávna veliké, nebyl nikdy dříve člověk takto pokoušen, zajisté nikdy tak krutě. A proto tedy nikdy tak netrpěl ? Nežil-li jsem skutečně ve snu? A neumírám nyní jako oběí hrůzy a tajemství nejdivočejšího ze všech pozemských snů ?

Pocházím z rodu, jejž obrazotvorná a snadno vznětlivá povaha vždy činila pozoruhodným; a ve svém nejrannějším mládí jsem projevoval, že jsem zdědil úplně rodinnou povahu. Když jsem rostl, rozvíjela se silněji, stávajíc se z mnohých důvodů příčinou vážného znepokojení mých přátel a skutečných škod pro mne. Stal jsem se neústupným, oddaným nejdivočejším rozmarům a kořistí nejneopanovatelnějších vášní. Moji rodiče jsouce slabé vůle a chatrného zdraví jako já byli s to krotiti jen nepatrně zlé náklonnosti, jež mne vyznačovaly. Několik slabých a chybných pokusů se úplně nezdařilo a měly vskutku za výsledek mé úplné vítězství. Od té doby byla má slova zákonem v domě a ve věku, kdy málo dětí bývá

ponecháno sobě, byl jsem ponechán vedení své vůle a stal jsem se ve všem pánem svých činů.

Mé nejprvnější vzpomínky na život ve škole jsou spojeny s velkým Alžbětinským domem v zasmušile vypadajícím městě v Anglii, kde byl velký počet obrovských a sukovitých stromů a kde byly všechny domy velice starobylé. Toto staré, ctihodné město bylo v pravdě podobno snu a uklidňovalo ducha. Cítím nyní v duchu občerstvující chlad stinných ulic, dýchám vůni jeho tisíců křovin, a jásám znova s nekonečnou rozkoší při hlubokém, dutém zvuku kostelního zvonu, přerušujícího každou hodinu slavnostním a náhlým zazvučením ticho temné atmosféry, ve které ozdobná gotická zvonice stála a dřímala.

Způsobuje mi to snad mnoho zábavy, když mohu nyní prodlévati u podrobných upomínek na školu a co s ní souvisí. Bude mi odpuštěno, že ponořen v hanebnosti

— hanebnosti, běda! jen příliš skutečné — hledám úlevu, byí slabou a dočasnou v několika roztříštěných podrobnostech. Tyto, třeba nanejvýše běžné a dokonce samy o sobě směšné, nabývají pro mne nahodilé důležitosti, poněvadž jsou spojeny s dobou a místem, kdy a kde jsem poznal první obojetné výstrahy osudu, který mne potom tak úplně opanoval. Budu vzpomínati.

Dům, jak jsem pravil, byl starý a nepravidelný. Pozemek byl rozsáhlý a obkličovala jej vysoká a důkladná cihlová zeď, pokrytá nahoře maltou a úlomky skla. Tato ohrada, jako u vězení, tvořila hranice našeho světa: za ní

jsme nahlédli toliko třikráte týdně, jednou každé soboly odpoledne, kdy nám bylo dovoleno v průvodu dvou podučitelů projiti se krátce v průvodu po sousedních polích; a dvakráte v neděli, když jsme kráčeli, stejně v pořádku, k ranním a večerním bohoslužbám v jednom z městských kostelů. Ǎiditel naší školy byl pastorem v tomto kostele. S jak hlubokým pocitem obdivu a zmatku jsem na něho pohlížel z naší vzdálené lavice na galerii, když vstupoval vážným a volným krokem na kazate nu! Tento ctihodný muž s obličejem tak rozpačitě dobrotivým, se šatem tak uhlazeně a kněžsky splývajícím, s vlásenkou tak pěkně poprášenou, tak ctihodnou a tak velkou — mohl- liž býti tím, jenž později s nevlídnou tváří a v ušpiněném oděvu prováděl s metlou v ruce drakonické zákony akademie? O ohromné paradoxon, příliš nestvůrně, než aby se dalo rozluštiti!

A v jednom koutě vážné zdi se mračila ještě vážnější brána. Byla pobita a ozdobena železnými hřeby a měla nahoře vroubkované železné hroty. Neotvírala se nikdy mimo tři pravidelné východy a vcházení již zmíněná; pak jsme našli v každém zaskřípění jejich mohutných závěsů množství tajemností, celý svět věcí pro vážnou poznámku neb ještě vážnější přemýšlení.

Rozsáhlý dvůr byl nepravidelného tvaru a měl mnoho prostranných volných míst. Z těch tři neb čtyři největší tvořila hříště. Bylo rovné a pokryto drobným, tvrdým pí- skem. Dobře se pamatuji, že na něm nebylo ani stromů ani lavic neb něčeho podobného. Bylo v zadu za domem. V

předu byl malý sad, osázený zimostrázem a jinými křovi- nami, ale tímto posvátným kouskem jsme procházeli jenom při vzácných příležitostech, jako při prvním příchodu do školy neb při konečném odchodu neb snad když příbuzný neb přítel nás pozval a my se vydali ra- dostně na cestu domů na vánoce neb letnice.

Ale dům! — jaké to bylo zvláštní a staré stavení! pro mne v pravdě zakletý palác. Nebylo vskutku konce jeho chodbám a nepochopitelným oddělením. Bylo nesnadno kdykoliv říci s jistotou, v kterém z jeho dvou pater se nalézáme. Jistě jsme však shledali, že z každého pokoje do druhého se buď vystupuje neb sestupuje po třech neb čty- řech schodech. Potom postranní chodby byly nesčíslné, nepochopitelné a tak se proplétající, že naše myšlénky o celém domě nebyly příliš rozdílny od myšlének s nimiž jsme uvažovali o nekonečnosti. Po pět roků, jež jsem tu ztrávil, nebyl jsem nikdy s to zjistiti přesně, v které odlehlé části leží malá ložnice, vykázaná mně a asi osmnácti neb dvaceti jiným žákům.

Školní světnice byla největší v domě a nemyslil jsem jinak, než že je největší na světě. Byla velmi dlouhá, úzká a smutně nízká se špičatými gotickými okny a vejčitou klenbou. Ve vzdáleném a strach vzbuzujícím koutě bylo uzavřené místo osmi neb deseti stop, obsahující sanctum

»po čas vyučování« našeho řiditele, Reverenda Dr. Bransbyho. Bylo pevně stavěno se silnými dveřmi; byli bychom raději dobrovolně zašli s peine forte et duře, než abychom je byli otevřeli za nepřítomnosti »pána«. V

druhých rozích byla dvě jiná podobná pažení mnohem méně uctívaná, ale přece značně obávaná. Jedno z nich bylo katedrou »klasického< učitele, druhé učitele anglického a matematického. Po pokoji byly rozptýleny v nekonečné nepravidelnosti nesčíslné lavice a stolky, tmavé, staré a věkem ošumělé, beznadějně obtížené množstvím knih a tak poseté začátečními písmenami, plnými jmeny a groteskními kresbami a množstvím jiných prací nože, že ztratily úplně tu malou původnost tvaru, jež jim byla údělem v dávno uplynulých dobách. Velké vědro s vodou stálo na jednom konci pokoje a hodiny úžasných rozměrů na druhém.

Obklíčen mohutnými zdmi této ctihodné akademie ztrávil jsem v ní bez nudy a nechuti léta třetího lustra svého života. Úrodný mozek dětství nepotřebuje zevnějšího světa událostí, aby se zaměstnával aneb pobavil; a zjevně smutná jednotvárnost školy byla naplněna intensivnějším rozdrážděním než povstalo z nádhery v mém mládí a ze zločinu v mužném věku. Přece však se musím přiznati, že můj první duševní rozvoj měl v sobě mnoho neobyčejného — dokonce i zarážejícího. U většiny z lidí události velmi mladého věku způsobují velmi zřídka ve zralém věku nějaký určitý dojem. Vše je pouhým šedým stínem — slabou a nepravidelnou upomínkou — neurčitými vzpomínkami na nepatrné zábavy a báječné útrapy. U mne tomu tak nebylo. V dětství jsem cítil asi s energií muže to, co jsem nyní našel vyryto v paměti čarami

tak živými, hlubokými a trvanlivými jako jsou exergues na Karthaginských mincích.

A přece ve skutečnosti jak málo — dle názorů světa — tu bylo pamětihodného! Ranní vstávání, večerní ukládání se na lože; učení, zkoušky; občasné poloviční svátky a procházky; hříště s jeho hádkami, zábavami a pletkami; — tyto dávno zapomenutým duševním kouzlem zahrnovaly v sobě divokost sensace, svět hojných událostí, vesmír různých dojmů, nejvášnivějších a ducha nanejvýše pobuřujícího rozčilení. »O le bon temps, que ce siécle de fer?«.

V pravdě, vroucnost, nadšení a panovačnost mé povahy mi brzy určily místo mezi mými spolužáky a zvolným, ale přirozeným postupem mi dodaly převahu nade všemi ne o mnoho staršími než já — nade všemi s jedinou jen výminkou. Tato výminka se vyskytla v osobě školáka, jenž, ačkoliv nebyl nijak mým příbuzným, měl totéž křestní jméno i příjmení jako já, okolnost celkem málo pozoruhodná; neboí přes vznešený původ bylo mé jméno z oněch každodenních jmen, jež, jak se zdá, byla promlčecím právem za nepaměti vlastnictvím luzy. V tomto vypravování jsem se nazval Williamem Wilsonem – vymyšleným jménem, ne příliš nepodobným skutečnému. Jedině můj jmenovec z těch, kteří tvořili v školské fraseologii »naši tlupu«, domnívaje se, že soupeří se mnou v učení se v naší třídě — ve sportech, půtkách hříště — odepřel úplně poslouchati mých rozkazů a podrobiti se mé vůli — a dokonce se i mísil v mé libovolné předpisování v jakémkoliv ohledu. Je-li na světě svrchovaný a nezmírněný despotism, tedy je to despotism velitelské mysli v dětství nad méně energickými duchy jeho druhů.

Wilsonova vzpoura mi byla zdrojem největších rozpaků: tím spíše, že jsem přes vychloubačnost, s kterou jsem s ním a s jeho nároky veřejně zacházel, tajně cítil, že se ho bojím a nemohl jsem si pomoci po- mýšleje, že rovnost, kterou tak snadno se mnou udržoval, je důkazem jeho skutečné převahy, kdežto mne stálo neustálou ná- mahu, abych nezůstal zpět. Ale tato povýšenost — ano ani rovnost — nebyla v pravdě uznávána nikým jiným než mnou; naši druhové, z jakési slepoty, jak se zdálo, jí ani netušili. Jeho závodění, jeho odpor a zvláště jeho drzé a zasmušilé vtírání se v mé záměry byly neméně tajné než úsilné. Zdálo se, že nemá právě tak ctižádosti, jež mne poháněla, jako vášnivé energie ducha, jež mne činila schopným vynikati. Mohl býti podezříván, že je puzen k soupeření pouze svéhlavou touhou, aby mi odporoval, úžasem naplnil neb mne pozlobil; ačkoliv byly chvíle, kdy jsem musel nutně pozorovati s pocitem složeným z úžasu, ponížení a zlosti, že mísí ve své urážky, nadávky neb odpor jakousi nejnevhodnější a nejméně vítanou oddanost. Domníval jsem se, že toto zvláštní chování má původ v značné domýšlivosti, osobující si všedního vzezření ochrany a přízně.

Snad tento poslední rys ve Wilsonově chování rovněž jako stejná naše jména a náhoda, že jsme vstoupili do školy téhož dne, zavinil, že se vyskytlo mínění mezi vyššími třídami akademie, že jsme bratři. Tyto se obyčejně nedotazují příliš přesně po záležitostech mladších. Ǎekl jsem dříve, neb měl jsem říci, že Wilson nebyl ani v nejvzdálenějším stupni příbuzný s mou rodinou. Ale zajisté, kdybychom byli bratry, tedy jsme museli býti dvojčaty; neboí po vystoupení od Dra Bransbyho jsem se náhodou dozvěděl, že můj jmenovec se narodil devatenáctého ledna r. 1813 — a to jest poněkud pozoruhodná shoda, neboí právě týž den je dnem mého narození.

Může se zdáti zvláštním, že jsem se přes neustálý nepokoj, způsobený mi Wilsonovým soupeřením a jeho nesnesitelným odporováním, nemohl přiměti k nenávisti k němu. Měli jsme zajisté téměř každý den spor, při němž postoupiv mi veřejně palmu vítězství dovedl mi jaksi vnuknouti dojem, že to byl on, jenž ji zasloužil, ale pocit pýchy na mé straně a skutečná důstojnost na jeho udržovaly nás stále v stavu, který se nazývá »povrchní shodou«, kdežto mnohé body značné podobnosti v našich povahách probouzely ve mně pocit, jemuž snad jedině naše postavení zabránilo, že nedospěl v přátelství. Je vskutku nesnadno určiti neb i jen popsati mé skutečné pocity k němu. Tvořily pestrou a různorodou směs; něco oné volné nevole, jež však nebyla nenávistí, něco úcty, spíše vážnosti, mnoho strachu a celý svět nepokojné zvědavosti. Je nutno, abych pro moralisty přidal, že Wilson a já jsme byli nejneodlučitelnějšími druhy.

Není pochyby, že nepřirozený stav věcí, jenž mezi

námi trval, obracel všechny mé útoky (a bylo jich mnoho, veřejných i tajných) v úsměšky neb skutečné šašky (pů- sobící bolest, co na se braly povahu žertu) spíše než ve vážné a určité nepřátelství. Ale mé snahy v tomto směru neměly nijak stejného úspěchu i když byly mé plány co nejdůvtipněji sestrojeny; neboí můj jmenovec měl v povaze mnoho oné skromné a klidné vážnosti, jež radujíc se z kousavosti svých vtipů, nemá žádné Achillovy paty a naprosto se nedá vyrušiti z klidu. Nenašel jsem než jednoho zranitelného bodu a tento, poněvadž záležel v osobní zvláštnosti povstalé snad z chorobné soustavy, byl by býval ušetřen protivníkem, jenž byl méně v koncích se svým vtipem než já; můj soupeř měl nedostatek ve svém dýchacím neb hrdelním ústrojí, jenž mu někdy zabránil, aby mluvil silnějším hlasem než velmi tichým šepotem. Neopomenul jsem využiti slabé výhody tohoto nedostatku jak jsem jen mohl.

Wilson měl mnoho způsobů odplaty; a jeden z jeho žertů mne vždy nad míru rozčilil. Jak jeho ostrovtip prvně úplně odkryl, že tak nepatrná věc mne pozlobí, je otázka, již jsem nikdy nemohl zodpověděti; ale odkryv ji zlobil mne jí stále. Pociíoval jsem vždy nechuí vůči svému nepěknému rodovému jmenu a jeho velmi obyčejnému ne-li přímo plebejskému zvuku. Tato slova byla jedem pro můj sluch; a když v den mého příchodu přišel též druhý William Wilson do akademie, pocítil jsem hněv, že mám s ním stejné jméno a dvojnásob mne to znechucovalo, poněvadž je měl cizí, jenž bude příčinou, že bude dvakráte opakováno, jenž bude stále v mé přítomnosti a jenž při obyčejném způsobu jednání ve škole, bude nevyhnutelně následkem odporné shody často směsován se mnou.

Takto povstalý pocit nelibosti se sesiloval s každou maličkostí, jež objevovala podobnost morální neb fysickou mezi mým soupeřem a mnou. Nevěděl jsem tehdy po- zoruhodnou věc, že jsme téhož věku; ale věděl jsem, že jsme téže výšky a zpozoroval jsem, že jsme si neobyčejně podobni v celkovém zjevu a obrysech obličeje. Zlobil jsem se též nad pověstí, týkající se našeho příbuzenství, jež se rozšířila ve vyšších třídách. Slovem, nic mne nemohlo silněji rozrušiti (ačkoliv jsem pečlivě skrýval takové rozrušení) než jakákoliv zmínka o podobnosti ducha, osoby neb povahy panující mezi námi. Ale neměl jsem celkem důvodu domnívati se (s výjimkou případu s pří- buzenstvím a případu samého Wilsona), že tato podobnost se stala předmětem poznámek našich spolužáků neb že jimi byla jen pozorována. Že ji on zpozoroval v celém jejím dosahu a tak přesně jako já, bylo zjevno; ale že odkryl v tom tak úrodné pole pro škádleni, bylo možno přičísti, jak jsem řekl dříve, jeho více než obyčejnému důvtipu.

Jeho chování bylo dokonalým napodobením mého v řeči i v jednání a hrál svou úlohu co nejpodivuhodněji. Bylo snadné napodobiti můj oděv; bylo možno si bez ne- snází osvojiti mou chůzi a mé celkové chování; přes jeho tělesný nedostatek mu neušel ani můj hlas. Můj silnější hlas byl vskutku nedosažitelný, ale pak přízvuk byl týž; a jeho zvláštní šepot se stal skutečnou ozvěnou mého.

Neodvážím se nyní vypsati, jak mne rušilo toto nadmíru výtečné napodobení (neboí není možno to nazvati právě karikaturou). Měl jsem jedinou útěchu — totiž tu, že napodobování bylo očividně pozorováno toliko mnou a že jest mi snášeti vědomí a zvláštní sarkastický smích toliko svého jmenovce. Zdálo se, že je spokojen zamýšleným výsledkem, jejž mi způsobil a že se potají chechtá nad ostnem, jejž zarazil a pohrdal zvláštně veřejnou pochvalou, již by úspěch jeho vtipného nápadu byl vynutil. Že škola nevycítila jeho úmyslu, nezpozorovala jeho dokonalosti a nesúčastnila se jeho posměšků, bylo mi po mnoho měsíců úzkosti hádankou, již jsem nemohl rozluštiti. Snad stupňováni jeho napodobování neučinilo je hned pozorovatelným, neb spíše má bezpečnost pocházela od mistrovského chování napodobovatele, jenž pohrdaje podpisem (jenž je na obraze vše, co tam omezený může viděti) obracel celou duši svého originálu pouze na mé individuálně přemýšlení a zlost.

Mluvil jsem již častěji o odporném vzezření ochránce, jehož si vůči mně osoboval a o jeho častém dotíravém odporování mé vůli. Toto odporování bralo na sebe často povahu rady — rady dávané ne zřejmě, ale pokynem neb narážkou. Přijímal jsem ji s odporem, jenž rostl s mými léty. Ale dnes, po tak dlouhé době, mu musím vysloviti spravedlivé uznání, že si nemohu vzpomenouti ani na jednu příležitost, kdy by vnuknutí mého soupeře se podobala omylům neb pošetilostem tak obyčejným u jeho nezralého věku a zdánlivé nezkušenosti; že jeho smysl pro mravnost ne-li všeobecné vlohy a pozemská moudrost byly mnohem pronikavější než moje; a že jsem mohl dnes býti lepším a tak šíastnějším člověkem, kdybych byl řidčeji zavrhoval rady, udělované oním šepotem, jejž jsem až příliš upřímně nenáviděl a jímž jsem příliš trpce pohrdal.

Takto jsem se stal posléze svrchovaně tvrdošíjným pod jeho odporným dozorem a denně jsem se otevřeněji horšil na to, co jsem považoval za jeho nesnesitelnou domýšlivost. Podotkl jsem, že v prvních letech našeho styku jako spolužáků se mohly mé city k němu snadno změniti v přátelství; ale v posledních měsících mého po- bytu v akademii, ačkoliv jeho dotíravost chování beze vší pochyby poněkud se zmírnila, se mé pocity téměř v podobné míře staly skorem skutečnou nenávistí. Při jisté příležitosti zpozoroval, co myslím a vyhýbal se mi potom aneb prozrazoval, že se mi vyhýbá.

Bylo to asi v téže době, pamatuji-li.se správně, kdy jsem v prudké hádce s ním, v níž odvrhl svou opatrnost více než obyčejně a mluvil jednak s otevřeností v cho- vání dosti cizí jeho povaze, odkryl v jeho přízvuku, jeho zevnějšku a celkovém zjevu něco, co mne nejprve zarazilo a pak hluboce zaujalo, když jsem si vzpomněl na nejasná vidění svého nejčasnějšího dětství, divoké, zmatené a tísnící se upomínky z doby, kdy pamět sama se ještě nezrodila. Nemohu lépe popsati dojmu, jenž mne sklíčil, než řeknu-li, že jsem se nesnadno zbavil víry, že jsem poznal bytost, jež stála přede mnou, v kterési době dávno před tím, v kterési chvíli minulé a nekonečně odlehlé. Klam však zmizel tak rychle, jak byl přišel a zmiňuji se o něm vůbec, jen abych určil den poslední rozmluvy, již jsem měl se svým zvláštním jmenovcem.

Velký starý dům se svými nesčíslnými přístavky měl několik velkých místností, mezi sebou spojených, kde spal větší počet studujících. Bylo tu však (jak se musí nutně státi v budově tak nemotorně založené) mnoho malých koutů neb přístěnků, nepravidelnosti a konce stavby a ekonomický důvtip Dra Bransbyho jich využil též jako ložnic, ačkoliv, poněvadž to byly pouhé komůrky, byly schopny pojati pouze jedinou osobu. Jedna z těchto malých místností byla obsazena Wilsonem.

Kterési noci na konci mého pátého roku ve škole a bezprostředně po hádce, o níž jsem se zmínil, povstal jsem z lože, shledav, že všichni jsou ponořeni ve spánek a s lampou v ruce jsem se kradl úzkými chodbami ze své ložnice k ložnici svého soupeře. Zamýšlel jsem dlouho jeden z oněch zlomyslných kousků obyčejného vtipu na jeho útraty, v nichž se mi až dosud tak stejně nedařilo. Bylo nyní mým úmyslem, že provedu svůj plán a byl jsem odhodlán nechati ho pocítiti celou sílu zloby, jíž jsem byl naplněn. Dostihnuv jeho komůrky, vstoupil jsem bez hluku, ponechav lampu se stínidlem venku. Pokročil jsem blíže a naslouchal zvuku jeho klidného spánku. Ujištěn, že spí, vrátil jsem se, vzal světlo a přiblížil se s ním opět k loži. Kolem něho byly stažené záclony, jež jsem dle svého plánu zvolna a klidně rozevřel, když jasné paprsky dopadly živě na spícího a mé oči v témž okamžiku na jeho obličej. Pohlédl jsem a ledová ztrnulost se zmocnila mého těla. Má prsa těžce oddychovala, kolena se mi chvěla a celého mého ducha se zmocnila neurčitá, ale nesnesitelná hrůza. Lapaje dech, přiblížil jsem lampu ještě více k obličeji. Byly tyto — tyto rysy Williama Wilsona? Viděl jsem, že byly vskutku jeho, ale chvěl jsem se jako v návalu zimnice, domnívaje se, že tomu není tak. Co bylo na nich, co mne takto pomátlo? Pohlížel jsem, co můj mozek se svíjel při množství nesouvislých myšlenek. Ne, takto se nejevil, zajisté ne takto v hodinách, kdy bděl. Totéž jmeno, tatáž postava, týž den příchodu na akademii; a pak jeho zasmušilé a bezvýznamné napodobování mé chůze, mého hlasu, mých zvyků a mých způsobů. Bylo to v pravdě v mezích lidské možnosti, že to, co jsem nyní viděl, bylo pouhým výsledkem zvyklého provozování tohoto sarkastického napodobo vání? Ohromen hrůzou a chvěje se, shasl jsem lampu, vyšel tiše z pokoje a opustil ihned síně této staré akademie, abych se tam již nevrátil.

Po uplynutí několika měsíců, ztrávených doma v pouhé nečinnosti, jsem se nalézal jako studující v Etonu. Krátká doba postačila, aby oslabila upomínky na příhody u Dra Bransbyho, nebo aby alespoň způsobila podstatnou změnu v povaze pocitů, s nimiž jsem na ně vzpomínal. Pravdy, tragedie, dramatu již nebylo. Dovedl jsem nyní pochybovati o příčetnosti svých smyslů a zřídka jsem si na to vzpomněl jinak než s údivem nad mírou lidské lehkověrnosti a se smíchem nad živou silou obraznosti, již jsem nabyl dědičností. Tento druh skepticismu se nezmenšil způsobem života, jejž jsem vedl v Etonu. Vír bezmyšlenkovitých pošetilostí, v nějž jsem se tam tak brzo a tak bezstarostně vrhl, smyl vše svou pěnou s mých minulých chvil, svrhl do propasti ihned všechny pevné a vážné dojmy a zanechal v paměti pouze lehké vědomí dřívějších událostí.

Nechci však stopovati postup své bídné prostopášnosti

— prostopášnosti, která vzdorovala zákonům, co se vyhýbala bdělosti řádů. Tři roky pošetilosti, minulých bez užitku, mi zanechaly jen zakořeněné zvyky neřesti a vyspěl jsem v poněkud neobvyklém stupni v té době, když po promarněném týdnu jsem pozval malou společnost nejzhýralejších studentů k tajné hostině ve svém bytě. Sešli jsme se pozdě v noci, neboí naše hýření se protahovala důsledně až do rána. Víno teklo proudem a nescházelo tu jiných a snad nebezpečnějších pokušení, tak že již slabě svítalo, když naše šílené výstřednosti vyvrcholily. Rozjařen k šílenství kartami a pitím pronášel jsem přípitek více než obvyklé bezbožnosti, když byla má pozornost vzbuzena náhle prudkým, ačkoli částečným otevřením dveří pří- bytku a silným hlasem sluhy venku. Pravil, že kdosi zjevně velmi spěchající chce se mnou v předsíni mluviti.

Neobyčejně rozčilen vínem zaradoval jsem se spíše při nenadálém přerušení než abych byl jím překvapen. Vyvrávoral jsem ihned a několika kroky jsem byl v předsíni. V tomto nízkém a malém pokoji nevisela žádná lampa a nebylo tam vůbec světla mimo ono velice slabé svítání, jež tam vnikalo polokruhovými okny. Když jsem překročil práh, zpozoroval jsem postavu mladíka asi mé výšky, oblečeného v bílý kašmírový ranní šat, přistřižený dle nového vzoru, jejž jsem toho času měl na sobě sám. Slabé světlo dovolilo mi zpozorovati ho, ale rysů obličeje jsem nemohl rozeznati. Při mém vstoupení přikročil spěšně ke mně a chopiv mne za rameno s posuňkem své- volné netrpělivosti, zašeptal mi do ucha slova »Williame Wilsone!«

Vystřízlivěl jsem úplně v okamžení.

V chování cizince a v chvějícím se obrysu jeho pozvednutého prstu, jejž držel mezi mým zrakem a světlem, bylo něco, co mne naplnilo nepojmenovatelným úžasem; ale to mnou tak silně neotřáslo. Byla to zvučnost slavnostní výstrahy, vyslovené zvláštní, tichou, syčivou výslovností a nade vše byl to ráz, ton, klič těchto několika jednoduchých a známých šeptaných slabik, jež přišly s tisíci tísnícími se upomínkami na minulé dny a narazily na mou duši ranou elektrické baterie. Odešel dříve než jsem sebral své smysly.

Ačkoliv měla tato událost silný účinek na mou rozháranou obraznost, byl tento přece pomíjející. Po několik týdnů jsem se zaměstnával úsilovným pátráním aneb jsem se halil v oblak chorobných myšlének. Ne- osměloval jsem se tajiti si totožnost zvláštní osobnosti, jež tak vytrvale se mísila do mých záležitostí a trýznila mne svými pokyny. Ale kým a čím byl tento Wilson? — a odkud přišel? — A jaké byly jeho úmysly? Nebyl jsem

ukojen ani v jednom z těchto bodů — zjistiv o něm pouze, že náhlý případ v rodině způsobil, že vystoupl z akademie Dra Bransbyho odpoledne téhož dne, kdy jsem já sám odešel. Ale za krátkou dobu jsem přestal mysliti na tyto věci, upínaje veškeru svou pozornost na zamýšlený odchod do Oxfordu. Odebral jsem se tam brzo; nevypočitatelná marnivost mých rodičů mne opatřila výbavou a ročními příjmy, jež mne činily schopným, abych se dle vůle kochal v přepychu tak mi drahém, — že jsem mohl závoditi marnotratností výdajů s nejhrdějšími dědici nejzámožnějších hrabství ve Velké Britanii.

Moje přirozená povaha, podnícena takto k neřestem, propukla se zdvojenou prudkostí a odvrhl jsem i obyčejná pouta slušnosti v šílené zaslepenosti své zhýralosti. Bylo by však zbytečné prodlévati u podrobností mých výstředností. Nechí postačí, že mezi marnotratníky jsem překonal Heroda a dav jméno množství nových pošetilostí, přidal jsem nemalý dodatek k dlouhému seznamu neřestí tehdy běžných na nejprostopášnější universitě v Evropě.

Těžko však bude uvěřeno, že jsem dokonce tak velice klesl s výše šlechtické cti, že jsem vyhledával známosti s nejhoršími hráči z řemesla a že stav se zasvěcencem jejich mrzké vědy, jsem ji provozoval obyčejně jako prostředek, jímž jsem zvětšoval své, již ohromné příjmy na útraty slabomyslných mezi svými druhy. Bylo tomu však tak; a skutečná velikost tohoto hříchu proti všem mužným a čestným citům byla bez pochyby hlavním, ne-li jediným důvodem beztrestnosti, s kterou byl páchán. Který mezi

mými nejspustlejšími druhy by nebyl spíše pochyboval o svých smyslech, .než aby byl podezříval z takových skutků veselého, upřímného, štědrého Williama Wilsona — nejšlechetnějšího a nejsvobodomyslnějšího občana v Oxfordu — jej, jehož pošetilosti (jak říkali jeho parasiti) byly pouze pošetilostmi mládí a bezuzdné obraznosti — jehož chyby byly pouze nenapodobitelnými rozmary — jehož nejhorší neřest byia pouze bezstarostnou a překypující výstředností.

Zaměstnával jsem se nyní tímto způsobem s úspěchem po dva roky, když přišel na universitu mladý šlechtic, parvenu, Glendinning — bohatý, jak zněly zprávy, jako Herodes Atticus — s bohatstvím právě tak snadno nabytým. Shledal jsem brzo, že je slabého ducha a určil jsem ho jako vhodný předmět pro své umění. Hrál jsem s ním často a dle obyčejného způsobu hráčů jsem ho nechával vyhrávati značné sumy, abych ho tím lépe zapletl do svých osidel. Posléze, když mé plány uzrály, jsem ho pozval (s úmyslem, že toto setkání bude poslední a rozhodné) do bytu druha (Mr. Prestona), jejž jsme znali stejně dobře, jenž však, abych byl spravedlivým, neměl ani vzdáleného podezření o mých úmyslech. Aby dojem byl lepší, usmyslil jsem si shromážditi společnost asi osmi neb desíti druhů a pečoval jsem zvláště o to, aby se zahájení hry jevilo zcela náhodným a aby je navrhl první můj cápek sám. Chtěje býti stručným při této hanebnosti, podotýkám, že nebylo opomenuto žádného z úskoků, tak obyčejných při podobných příležitostech, že je to pravý

div, že ještě někdo tak pošetilý se najde a stane se jejich obětí.

Protáhli jsme svou zábavu až do noci a na konec se mi podařilo, že byl Glendinning mým jediným protivníkem. Hrála se má oblíbená hra écarté. Ostatní ze společnosti upoutáni rozsahem naší hry zanechali svých karet a stáli kolem nás jako diváci. Parvenu, jehož jsem svými úskoky přiměl, že časně z večera silně pil, nyní míchal, rozdával a hrál s neobyčejnou nervosou chováni, jejíž příčinou, jak jsem se domníval, byla částečně, ale ne zcela jeho opilost Za krátkou dobu mi byl dlužen velký obnos, když učiniv velký doušek portského, učinil, co jsem klidně předvídal

— navrhl, abychom zdvojnásobili své již výstřední sázky. Souhlasil jsem konečně s dobře předstíranou nechutí a ne dříve, než mé opětované odmítnutí ho svedlo k několika hněvivým slovům, jež mé povolnosti dodaly zabarvení hněvu. Výsledek jen dokázal, jak je kořist úplně mou; za méně než hodinu se jeho dluh zčtvernásobil. Jeho obličej ztrácel již delší chvíli kvetoucí barvu, vzniklou od vína, ale nyní k mému podivu nabyl vskutku příšerné bledosti. Vyslovil jsem svůj údiv. O Glendinningovi mi bylo řečeno na mé otázky, že je nesmírně bohat; a sumy, jež až dosud prohrál, ačkoliv velké samy o sobě, nemohly ho, jak jsem předpokládal, vážně poškoditi, tím méně tak silně dojati. Myšlenka, jež se nejspíše nabízela, byla, že je zmožen vínem, právě vypitým; a spíše s ohledem na zachování své pověsti v očích mých druhů než z jiných pohnutek jsem chtěl rozhodně trvati, aby se přestalo hráti, když z několika

slov pronesených po straně mezi společností a z výrazu nejvyššího zoufalství Glendinningova jsem vyrozuměl, že jsem dokonal jeho úplnou zkázu za okolností, jež, či níce ho předmětem politování všech, by ho byly chránily od špatných skutků i sama ďábla.

Je nesnadno říci, jak jsem se měl nyní zachovati. Zubožený stav mého protivníka vrhl na vše stín rozpačité zasmušilosti a po nějakou chvíli bylo zachováváno hluboké ticho, při němž jsem nemohl necítiti, jak mne tváře pálí pod mnohými palčivými pohledy pohrdání neb výčitky, jimiž na mne pohlíželi méně spustlí ze společnosti. Přiznávám se dokonce, že má prsa byla osvobozena od nesnesitelné tíže úzkosti náhlým a neobyčejným přerušením, jež se událo. Velká, těžká křídla dveří pokoje se náhle rozlétla dokořán se silnou a mocnou prudkostí, jež shasila jako kouzelnou silou všechny svíce v pokoji. Jejich odumírající světlo nám právě dovolilo zpozorovati, že vstoupil jakýsi cizinec asi mé výšky, pečlivě zahalený v pláší. Nyní však byla úplná tma a mohli jsme pouze cítiti, že stojí uprostřed nás. Dříve než se někdo z nás mohl probrati z úžasu, v nějž všechny uvrhla tato prudkost, uslyšeli jsme hlas vetřelcův.

»Pánové,« pravil tichým, zřetelným a na vždy nezapomenutelným šepotem, jenž mi pronikl až do kostí.

»Pánové, neomlouvám svého chování, poněvadž jednaje takto, plním pouze svou povinnost. Neznáte bez pochyby pravé povahy osoby, jež dnes v noci vyhrála v écarté značný obnos peněz na Lordu Glendinningovi. Uvedu vás

tedy na přiměl, že časně z večera silně pil, nyní míchal, rozdával a hrál s neobyčejnou nervosou chování, jejíž příčinou, jak jsem se domníval, byla částečně, ale ne zcela jeho opilost Za krátkou dobu mi byl dlužen velký obnos, když učiniv velký doušek portského, učinil, co jsem klidně předvídal — navrhl, abychom zdvojnásobili své již vý- střední sázky. Souhlasil jsem konečně s dobře předstíranou nechutí a ne dříve, než mé opětované odmítnutí ho svedlo k několika hněvivým slovům, jež mé povolnosti dodaly zabarvení hněvu. Výsledek jen dokázal, jak je kořist úplně mou; za méně než hodinu se jeho dluh zčtvernásobil. Jeho obličej ztrácel již delší chvíli kvetoucí barvu, vzniklou od vína, ale nyní k mému podivu nabyl vskutku příšerné bledosti. Vyslovil jsem svůj údiv. O Glendinningovi mi bylo řečeno na mé otázky, že je nesmírně bohat; a sumy, jež až dosud prohrál, ačkoliv velké samy o sobě, nemohly ho, jak jsem předpokládal, vážně poškoditi, tím méně tak silně dojati. Myšlenka, jež se nejspíše nabízela, byla, že je zmožen vínem, právě vypitým; a spíše s ohledem na zachování své pověsti v očích mých druhů než z jiných pohnutek jsem chtěl rozhodně trvati, aby se přestalo hráti, když z několika slov pronesených po straně mezi společností a z výrazu nejvyššího zoufalství Glendinningova jsem vyrozuměl, že jsem dokonal jeho úplnou zkázu za okolností, jež, či níce ho předmětem politování všech, by ho byly chránily od špatných skutků i sama ďábla.

Je nesnadno říci, jak jsem se měl nyní zachovati.

Zubožený stav mého protivníka vrhl na vše stín rozpačité zasmušilosti a po nějakou chvíli bylo zachováváno hluboké ticho, při němž jsem nemohl necítiti, jak mne tváře pálí pod mnohými palčivými pohledy pohrdání neb výčitky, jimiž na mne pohlíželi méně spustlí ze společnosti. Při- znávám se dokonce, že má prsa byla osvobozena od nesnesitelné tíže úzkosti náhlým a neobyčejným přerušením, jež se událo. Velká, těžká křídla dveří pokoje se náhle rozlétla dokořán se silnou a mocnou prudkostí, jež shasila jako kouzelnou silou všechny svíce v pokoji. Jejich odumírající světlo nám právě dovolilo zpozorovati, že vstoupil jakýsi cizinec asi mé výšky, pečlivě zahalený v pláší. Nyní však byla úplná tma a mohli jsme pouze cítiti, že stojí uprostřed nás. Dříve než se někdo z nás mohl probrati z úžasu, v nějž všechny uvrhla tato prudkost, uslyšeli jsme hlas vetřelcův.

. »Pánové,« pravil tichým, zřetelným a na vždy nezapomenutelným šepotem, jenž mi pronikl až do kostí.

»Pánové, neomlouvám svého chování, poněvadž jednaje takto, plním pouze svou povinnost. Neznáte bez pochyby pravé povahy osoby, jež dnes v noci vyhrála v écarté značný obnos peněz na Lordu Glendinningovi. Uvedu vás tedy na rychlý a rozhodný způsob, jak nabudete této vskutku nutné znalosti. Račte prozkoumati v příhodnou chvíli podšívku manšety u jeho levého rukávu a několik malých balíčků, jež naleznete v poněkud skrytých kapsách jeho vyšívaného ranního pláště «

Co mluvil, bylo tak hluboké ticho, že by bylo možno

slyšeti padnouti špendlík na zem. Domluviv, odešel náhle a tak prudce, jak byl vstoupil. Mohu — mám vylíčiti své dojmy? Je nutno, abych řekl, že jsem pocítil všechna muka zatracenců? Zajisté jsem měl málo času přemýšleti! Množství rukou mne hrubě uchopilo na místě a světla byla neprodleně opět rozsvícena. Nastala prohlídka. V podšívce mého rukávu byly nalezeny všechny figury důležité v écarté a v kapsách mého pláště několik balíčků karet, úplně podobných jako se užívalo při našich hrách s jedinou výjimkou, že moje byly z těch, jež se technicky nazývají arrondées; figury byly slabě convexní na užších, nižší karty slabě convexní na širších stranách. Takto cápek, jenž snímá jako obyčejně po délce karet, sejme vždycky svému protivníku figuru; co hráč snímaje po šířce, nesejme zajisté své oběti nic, co by mohlo při hře něco platit.

Výbuch rozhorlení nad tímto objevem by se mne byl dotekl méně než tiché uvažování neb sarkastický klid, s nimiž byl přijat.

»Mr. Wilsone,« pravil náš hostitel, sehnuv se, aby zvedl velice skvostný pláší ze vzácné kožešiny, jenž ležel u jeho nohou, »Mr. Wilsone, to je vaše vlastnictví.« (Počasí bylo chladné; a opouštěje svůj příbytek oblekl jsem pláší přes sebe, jejž jsem odložil, přišed na místo) »Domnívám se, že je zbytečno hledati tu (pohlédl na záhyby šatu s hořkým úsměvem) ještě další důkazy vašeho umění. Máme toho vskutku dost. Nahlédnete, doufám, nutnost, abyste opustil Oxford — každým způsobem abyste opustil okamžitě můj byt.«

Je pravděpodobno, že ponížen a pokořen až v prach bych se byl pomstil za tuto řeč bezprostředním osobním násilím, kdyby nebyla bývala má celá pozornost v tom okamžení upoutána čímsi, co bylo nejúžasnější povahy. Pláší, jejž jsem nosil, byl ze vzácné kožešiny; jak vzácné, jak výstředně drahocenné se ani neodvažuji říci. Rovněž jeho střih byl mým vlastním fantastickým vynálezem, neboí jsem byl vybíravý k nesmyslnému stupni hejskovství ve věcech tak nepatrných. Když potom Mr. Preston mi podával ten, jejž zdvihl ze země blízko dveří pokoje, zpozoroval jsem s úžasem, hraničícím téměř s hrůzou, že jej mám pověšený na ruce (kam jsem jej bezpochyby nevědomě zavěsil) a že ten, jenž mi byl nabízen, je pouze přesnou napodobeninou v každé i v nejnepatrnější podrobnosti. Zvláštní bytost, jež mne tak zhoubně pro- zradila, byla zahalena, jak jsem se upamatoval, v pláší a mimo mne neměl žádný z naší společnosti pláště. Podržev trochu duchapřítomnosti vzal jsem onen, jejž mi nabízel Preston, přehodil jsem jej nepozorovaně přes svůj, opustil jsem příbytek s rozhodným a vzdorným mračením a pří- štího jitra dříve než začalo svítati jsem nastoupil spěšnou cestu z Oxfordu na pevninu v úplné agonii hrůzy a zahanbení.

Prchal jsem marně. Můj zlý osud mne pronásledoval jako v triumfu a dokázal vskutku, že jeho tajemné panování teprve začalo. Sotva jsem vkročil do Paříže, již jsem měl čerstvé vědomí o ohyzdném zájmu, jejž měl tento Wilson na mých záležitostech. Léta míjela aniž jsem

zakusil úlevy. Bídník! — S jakou nevčasnou a strašidelnou dotěrností se v Ǎímě stavěl mezi mne a mou ctižádost! Ve Vídni též — v Berlíně — a v Moskvě! Kde jsem neměl trpké příčiny, abych ho neproklínal ve svém srdci? Před jeho nevyzpytatelnou tyranií jsem posléze prchal naplněn panickým strachem jako před morem; a až na konec světa jsem prchal marné.

A opět a opět v tajných rozmluvách se svou duší jsem se tázal: Kdo je? — odkud přišel? — a jaké jsou jeho úmysly ? Ale nenašel jsem odpovědi. A nyní jsem podrobně zpytoval útvary, methody a hlavní rysy jeho drzé dohlídky. Ale i zde bylo velmi málo, na čem bylo lze tvořiti domněnky. Bylo pozoruhodno, že v četných případech, kdy zkřížil mou cestu, zmařil toliko ty plány aneb jednání, která provedena, mohla míti trpký nezdar za výsledek. Chudé zajisté ospravedlnění pro moc takto pánovitě osvojenou! Chudá náhrada za přirozená práva samostatného jednání tak vytrvale, tak potupně odpíraná!

Byl jsem též nucen pozorovati, že můj mučitel po velmi dlouhou dobu (co jsem vrtošivě a se zázračnou určitostí věřil, že je totožného zjevu se mnou) dokázal toho, že při provádění svých různých odporů proti mé vůli jsem ani na okamžení neuzřel rysů jeho obličeje. Aí byl Wilson kdokoliv, bylo toto alespoň nejdokonalejší přetvářka neb pošetilost. Mohl jen na okamžik se domnívati, že jsem nepoznal ve varovateli v Etonu — v zhoubci své cti v Oxfordu — v tom, jenž překážel mé ctižádosti v Ǎímě, mé pomstě v Paříži, mé vášnivé lásce

v Neapoli neb tomu, co neprávě označil mou lakotou v Egyptě — v mém úhlavním nepříteli a zlém geniu, Williama Wilsona dnů, ztrávených ve škole — jmenovce, druha, soupeře — nenáviděného a obávaného soupeře u Dr. Bransbyho? Nemožno! — Ale spěchám k poslednímu výjevu, plnému příhod, dramatu.

Až posud jsem podléhal lenivě pánovitému ovládání. Pocit hluboké úcty, s nímž jsem obyčejně pohlížel na povznesenou povahu, velebnou moudrost, zřejmou všudypřítomnost a všemohoucnost Wilsonovu, spojil se s pocitem téměř strachu, jejž mi vnukaly jiné rysy v jeho povaze a mé domněnky plnily mne až dosud myšlenkou o mé svrchované slabosti a bezmoci a vnukaly mi úplné ačkoliv trpce odporné podrobení jeho vrtošivé vůli. Ale v poslední době jsem se oddal úplně vínu a jeho šílenství vzbuzující vliv na mou zděděnou povahu mne činil stále netrpělivějším snášeti kontrolu. Počal jsem reptati — váhati

— odporovati. A byla to pouze obraznost, jež mne uvedla na myšlenku, že se vzrůstem mé odhodlanosti zmenšuje se stejně odhodlanost mého mučitele? Budiž tomu jakkoliv, počal jsem nyní pociíovati svit naděje a posléze jsem choval v tajných svých myšlenkách pevné a zoufalé odhodlání, že nesnesu déle, abych byl zotročován.

Bylo to v Ǎímě v karnevalu r. 18—; súčastnil jsem se maškarního plesu v paláci Neapolského knížete Di Broglio. Popřál jsem si vína více než obyčejně a nyní mne rozněcovala dusivá atmosfera naplněných pokojů k nesnesení. Rovněž nesnáze raziti si cestu tísnící se

společností znepokojovala mne nemálo; neboí jsem dychtivě hledal (neřeknu z jaké hanebné pohnutky) mladou, veselou a krásnou choí letitého a dětinského knížete Di Broglio. S příliš neúzkostlivou důvěrností mi prozradila dříve tajemství svého přestrojení a nyní zahlédnuv její postavu, spěšně jsem si k ní klestil cestu. V témž okamžení jsem pocítil, že se lehká ruka položila na mé rámě a v mé ucho vniknul onen nezapomenutelný, tichý a prokletý šepot.

V naprosto šílené zlosti jsem se ihned obrátil k onomu, jenž mne takto vyrušil a uchopil jsem ho prudce za límec. Byl oblečen, jak jsem předvídal, v přestrojení, úplně podobné mému; měl španělský kabát z modrého sametu a byl opásán kolem beder šarlatovým pásem, na němž byl zavěšen kord. Maska z černého hedvábí zakrývala úplně jeho obličej.

»Padouchu!« pravil jsem hlasem sípavým zlostí, co se zdála každá slabika, kterou jsem pronesl, novým podnícením mé zuřivosti; »padouchu! podvodníku! proklatý bídníku! nebudeš — nebudeš mne pronásledovati do smrti! Následuj mne nebo tě probodnu na místě!« — a táhna ho při chůzi s sebou razil jsem si cestu z taneční síně do malého přiléhajícího pokoje.

Vstoupiv tam. odstrčil jsem ho prudce od sebe. Narazil na zeď, co jsem zavřel dvéře se zaklením a poručil mu tasiti. Váhal pouze okamžik; pak se slabým vzdechem tasil mlčky a postavil se do obrany.

Zápas byl krátký. Byl jsem rozdrážděn všemožným

rozčilením a cítil jsem ve své paži sílu a moc tisíců. V několika vteřinách jsem ho přinutil couvnouti ke stěně a maje ho tak v moci, ponořil jsem svůj meč s divokou ukrutností několikráte do jeho prsou.

V tom okamžení vzal kdosi za kliku dvéří. Spěchal jsem, abych zabránil vstupu a pak jsem se hned vrátil k svému umírajícímu protivníku. Ale který lidský jazyk dovede vhodně vylíčiti, jaký úžas a jaká hrůza se mne zmocnila při pohledu, jenž se naskytl mému zraku? Krátký okamžik, na nějž jsem odvrátil oči, stačil, aby se udála zjevně hmotná změna v uspořádání hořeního neb vzdálenějšího konce pokoje. Velké zrcadlo — tak se mi zdálo z počátku v mém zmatku — stálo nyní tam, kde ne- bylo dříve žádného zříti; a když jsem k němu přistoupil, v svrchovaném děsu pokročil můj vlastní obraz, ale s obličejem bledým a potřísněným krví a blížil se ke mně matným a potácivým krokem.

Tak se mi zdálo, pravím, ale nebylo tomu tak. Byl to můj protivník — byl to William Wilson, jenž stál přede mnou v agonii umírání. Jeho maska a pláší ležely na podlaze, kam je byl odhodil. Ani nitky na jeho oděvu — ani rysu v jeho význačném a zvláštním obličeji nebylo, jež by nebyly naprosto totožný s mými!

Byl to Wilson; ale nemluvil déle šeptem, a mohl jsem se domnívati, že mluvím sám, co on pravil:

Zvítězil jsi a vzdávám se. Ale od nynějška jsi též mrtev

— mrtev pro Svět, pro Nebesa a pro Naději! Ve mně jsi

existoval — a, v mé smrti, pohled na tento obraz, jenž je tvým, jak dokonale jsi zavraždil sám sebe.

Berenice

BERENICE

Dicebant mihi sodales, si sepulchrum amicae visitarem, curas meas aliquantulum fore levatas. / Ibn Zijad

(Říkali mi duhové, že navštívím–li hrob své milé, mým strastem se trochu uleví).

Strast má mnoho tváří. Bída světa mnoho podob. Klene se nad širým obzorem jako duha, má barvy právě tak pestré jako ten oblouk, právě tak členěné, a přece právě tak důvěrně prolínavé. Klene se nad širým obzorem jako duha! Jak jen mohu z pojmu krásy odvodit předobraz ošklivosti? Ze znamení míru podobenství žalu? Ale tak jako v etice je zlo následkem dobra, tak v životě radost plodí žal. Buď je vzpomínka na minulou slast dnešní mukou, anebo se úzkosti, které prožíváme, zrodily z rozkoší, které jsme mohli prožívat.

Mé křestní jméno je Egeus, rodinné jméno vám neprozradím. Ale v celé zemi není starobylejších zdí, než jsou dvorany mého ponurého, šerého rodného hradu. Říká se o nás, že jsme rodem blouznivců, a věru je mnoho zarážejících a přesvědčivých důkazů této pověsti – vnější podoba rodinného sídla, fresky v přijímacím salónu, čalouny v ložnicích, tesané pilíře v zbrojnici, ale zejména galerie starých obrazů, sama architektura knihovny a konečně i prapodivný výběr knih.

Vzpomínky z nejranějších let jsou spojeny s tímto pokojem a s jeho svazky – o těch však nechci hovořit. Zde zemřela moje matka. Zde jsem se narodil. Ale jak plané a pohodlné je tvrdit, že jsem nežil už dřív, že duše nemá předživotní existenci. Vy to popíráte? Nechme to na pokoji! Sám jsem o tom přesvědčen, ale nemíním přesvědčovat druhé. Mám v sobě vzpomínku na éterické bytosti, na oduševnělé, výmluvné oči, na melodické, a přece smutné tóny; vzpomínku, kterou nelze potlačit, vzpomínku jako stín mlhavou, proměnnou, neurčitou, nestálou a jako stín nezapuditelnou, dokud bude svítit slunce mého rozumu.

V tomto pokoji jsem se narodil, zde jsem procitl z dlouhé noci jistě jen zdánlivé nicoty přímo do pohádkových končin, do paláce fantazie, do přeludných říší mnišského rozjímání a učenosti. A není divu, že jsem kolem sebe těkal užaslým, dychtivým zrakem, že jsem v knihách proležel své chlapectví a prosnil mládí – ale je podivné, že léta míjela a zralý věk zastihl mne dosud v sídle otců, je podivuhodné, jaký kal zavalil prameny mého žití, podivuhodné, jaký závratný zlom nastal v povaze mého dennodenního myšlení. Skutečnosti světa na mne působily jako přeludy a jen jako přeludy, ale nespoutané představy z říše snů se oplátkou nestaly obsahem mé všední existence, staly se vpravdě naprostou a jedinou mou existencí.

Berenice byla má sestřenka – vyrůstali jsme spolu v otcovských zdech. Ale rostli jsme každý jinak – já s chatrným zdravím, pohroužen do chmur, ona čilá, líbezná, překypující svěžestí; ráda se toulávala po kopcích – já jsem si oblíbil osamělé hloubání; já, uzamčen do vlastního srdce, tělem i duší pohroužen do hlubokých, úmorných meditací – zatímco ona lehce těkala životem a nikdy nepomyslila na stíny křižící cestu nebo na tichý let černokřídlých nočních hodin. Berenice! Zavolám její jméno Berenice! – a z šedých ruin paměti rázem vyburcuji tisíce vzrušených vzpomínek. Ach, jak živý je teď její obraz přede mnou – jako v dávných dobách jejích bezstarostných radovánek! Ó nádherná a přece tak fantastická kráso! Ó sylfo v kouzelných křovinách arnheimských! Ó najádo v jejich fontánách! A náhle vše

zahalí tajemství a hrůza, ze všeho je příběh, který lépe nevyprávět. Choroba, smrtelná choroba zachvátila jako smršť její tělo – před mýma žasnoucíma očima ji přepadla ta změna, prostoupila její mysl, vlastnosti, povahu a rozleptávala zákeřným, strašlivým způsobem i samu podstatu její osobnosti! Běda – ničitelka přišla a odešla – a oběť – kam se poděla? Nepoznával jsem ji – anebo jsem ji už nepoznával jako Berenice!

V té předlouhé řadě neduhů, které se přidružily k oné osudné a hlavní chorobě, jež tak úděsně zvrátila celou sestřenčinu bytost, byla snad nejmučivější a nejúpornější jakási padoucnice, končící mnohdy transem – transem, který se podobal skutečné smrti a z kterého obvykle procitala s otřesnou náhlostí. A zatím má vlastní nemoc – bylo mi řečeno, že svůj stav nemám zvát jinak – tedy má vlastní nemoc mne rychle zachvacovala a posléze propukla v dosud neznámé, podivné podobě maniacké posedlosti, která ve mně hodinu co hodinu rostla a sílila a nakonec si mne nepochopitelně zcela podmanila. Tato monománie, musím–li tomu tak říkat, spočívala v chorobné citlivosti oněch duševních vlastností, které metafyzikové označují jako prvky soustředění. S největší pravděpodobností mi nerozumíte, ale obávám se, že není prostředků, jimiž bych pouze průměrnému čtenáři sdělil představu o tom niterném, vášnivém zaujetí, s nímž se mé uvažovací schopnosti (abych nemluvil příliš odborně) hroužily a propadávaly do pozorování i těch nejobyčejnějších předmětů tohoto světa.

Hodiny a hodiny neúnavně dumat nad nějakou titěrnou drobností na okraji či v tisku knihy; většinu letního dne probloumat nad kuriózním stínem dopadajícím šikmo na čaloun či podlahu; probdít celou noc civěním do nehasnoucího plamene lampy nebo žhavého popela; prosnít dny nad vůní květiny; jednotvárně opakovat nějaké banální slovo, až ten zvuk věčnou repeticí přestane mysli sdělovat jakýkoli pojem; dlouhým, úporným znehybněním ztrácet pocit pohybu či fyzické existence – to bylo jen několik z běžných a méně zhoubných vrtochů, které mi připravil můj duševní stav – stav, který jistě postihl i jiné, ale který se vymyká jakémukoli rozboru či vysvětlení.

Ale aby mi nebylo špatně rozuměno: tuto nepřiměřenou, vážnou, chorobnou pozornost, probouzenou podněty v jádře nicotnými, nelze zaměňovat s hloubavým sklonem, vlastním veškerému lidstvu a zvláště lidem s vnímavou obrazotvorností. A nebyl to ani – jak by se napohled zdálo – nějaký vypjatý, přehnaný stav takového sklonu, nýbrž od základu, v podstatě něco odlišného. V prvním případě se snílek nebo nadšenec zaujme obvykle nemalichernou věcí a pak nevědomky tuto věc ve spleti závěrů a úvah ztrácí z dohledu, až na konci snění – často velmi slastného – shledává, že initiamentum neboli prvotní podnět jeho zahloubání mu nadobro zmizel a vyprchal. U mne byl tento podnět neúchylně malicherný, třebaže se mému vyšinutému zraku jevil zkresleně a neskutečně významný. Ani jsem se nepokoušel o nějaké závěry a těch několik, ke kterým jsem přece jen došel, se vytrvale jako ke středu vracelo k námětu původnímu. Moje meditace nikdy nebyly příjemné, a když blouznění končilo, jeho podnět mi vůbec nezmizel z očí, naopak poutal nepřirozeně můj další zájem – tak příznačný pro celou chorobu. Zkrátka, u mne se probuzené duševní síly projevovaly, jak už jsem řekl, soustředěním, kdežto u ostatních snivců přemítáním.

Má četba z té doby, třebaže duševní poruchu přímo neprovokovala, přece jen svou uvolněností a nedůsledností do značné míry spoluvytvářela příznačné rysy nemoci. Vzpomínám si zvláště na pojednání vznešeného Itala Coelia Secunda Curia De Amplitudine Beati Regni Dei; na veledílo sv. Augustina Obec Boží; a Tertuliánovo De Came Christi; po mnoho týdnů svého ničím neuspořádaného času jsem se marně mořil s výkladem tohoto paradoxního výroku z Tertuliánova díla: Mortuus est Dei filius; credibile est  quia  ineptum est; et  sepultus resurrexit; certum est  quia

impossibile est. (Zemřel syn boží; je to neuvěřitelné, neboť je to nemožné; a pohřbený vstal z mrtvých; je to jisté, neboť je to nemožné).

Jak vidět, podobal se můj rozum, jejž srážely z rovnováhy jen nicotnosti, onomu ostrohu v moři, o němž vypráví Ptolemaios Hephestion: ten útes vzdoroval náporům lidské zloby i rozběsněným vodám a větrům, ale chvěl se pod dotekem květu jménem asfodel. Povrchnímu čtenáři se patrně zdá, že jsem v proměně duševního stavu Berenice – zaviněné onou nešťastnou chorobou – našel jistě četné podněty pro svou soustředěnost, úchylnou pozornost, jejíž povahu jsem se vám snažil objasnit – ale zdaleka tomu tak nebylo. V jasných okamžicích mé nemoci mne její neštěstí opravdu rmoutilo, z hloubi duše jsem se trápil nad zkázou jejího krásného, něžného života a často jsem s trpkostí přemýšlel o prapodivných příčinách toho nepochopitelně náhlého zvratu. Ale tyto úvahy neměly nic společného s mou chorobnou, výlučnou vnímavostí – mohly se za podobných okolností zrodit v hlavě kteréhokoliv smrtelníka. Má rozháraná mysl, věrna povaze své choroby, upínala se k méně důležitým, zato úděsnějším změnám v tělesném stavu Berenice – k tomu jedinečnému, zarážejícímu rozpadu její osobnosti.

V nejzářnějších dnech její nevyrovnatelné krásy jsem ji – to vím jistě – nemiloval. Ve své záhadné zvrácenosti jsem city nikdy neprožíval srdcem a vášně jsem vždy prožíval rozumem. Míhala se mi před očima v šedavém jitřním oparu – v hradbě stínů poledního lesa – v ztichlé noční pracovně – vídal jsem ji ne jako živou, dýšící Berenice, ale Berenice vysněnou; ne jako hmotnou pozemskou bytost, ale jako abstraktní pojem této bytosti; ne jako něco, co je možno obdivovat, ale co musím analyzovat; ne jako předmět lásky, ale jako téma pro temné, těkavé přemítání. Ale teď – teď jsem se chvěl v její přítomnosti, bledl jsem, když se ke mně blížila, s trpkou lítostí nad jejím zuboženým, zoufalým stavem jsem se rozpomínal, jak dlouho mne milovala, a v jedné nešťastné chvilce jsem jí slíbil manželství.

Když už se svatba blížila, seděl jsem jednoho zimního odpoledne – byl to jeden z těch mimořádně teplých, klidných a zamlžených dní, kterým se říkává kojné krásné Alkyoné – (Protože Jupiter dává v zimě dvakrát sedm teplých dní, nazvali tento mírný a vlahý čas kojnou krásné Alkyoné. [Simonides]). – ve vnitřní části pracovny a myslel jsem, že tu jsem sám. Ale zvedl jsem oči a přede mnou stála Berenice.

A nevím, co to bylo – proč se obrys její postavy tak neurčitě chvěl – byla to snad jen má vlastní vzrušená fantazie – zamlžený vzduch – šedé roucho, jež s ní splývalo? Nevím. Mlčela a já – já bych byl za nic na světě nepronesl slova. Kostmi mi projel ledový chlad, zachvátila mne nesnesitelná úzkost, duši zaplavila spalující zvědavost. Klesl jsem do křesla a bez dechu, bez hnutí zíral upřeně na její postavu. Ó běda – jak byla vyzáblá! Z dřívějších tahů nezbýval jediný stínek. Konečně jsem upřel planoucí oči na její tvář.

Měla vysoké čelo, velmi bledé, podivně jasné, a přes ně spadaly kdysi uhlově černé, dnes pronikavě žluté prstence kadeří, stínily prohlubně spánků a svou přízračností neladně kontrastovaly s truchlivým vzezřením celé tváře. V očích nebylo života ani lesku, zdálo se, že ani panenky v nich nejsou, a bezděky jsem uhnul jejich skelnému pohledu a zadíval se na tenké, seschlé rty. Pootevřely se – a v tomto tajemném úsměvu se před mýma očima zvolna odhalovaly zuby změněné Berenice. Ó Bože, kéž bych je byl nikdy nespatřil, anebo spatřiv je, kéž bych byl zemřel!

Vyrušilo mne zavření dveří – vzhlédl jsem – sestřenka z pokoje odešla. Ale z rozhárané kobky mého mozku – běda! – neodešel a nikdo jej odtud nezažene –

úděsně bílý, spektrální přelud jejích zubů. Nespatřil jsem na nich jedinou poskvrnku – ani stínek na jejich sklovině – ani vroubek na jejich okrajích, a přece se mi za tu chvilenku jejího úsměvu vpálily do paměti. Viděl jsem je nyní dokonce zřetelněji, než jsem je viděl předtím. Zuby – zuby – zuby! Kam jsem jen pohlédl, všude byly, ve všech koutech, tak jasně, tak hmatatelně přede mnou – dlouhé, úzké, nesmírně bílé, a kolem nich se vlnily bledé rty jako při onom prvním strašlivém rozevření. Tehdy plně propukla má monománie, marně jsem se bránil jejímu podivnému, podmanivému účinku. Z tisícerých pozemských věcí poutaly mou mysl jen ty zuby. Posedle, zběsile jsem po nich toužil. Jediná jejich představa pohltila vše ostatní, jakýkoli jiný zájem. Jen ony – jedině ony se zjevovaly před mým duševním zrakem a svou výlučnou jedinečností staly se podstatou mého duševního života. Bral jsem je pomyslně do ruky, prohlížel ze všech úhlů, v každém osvětlení. Studoval jsem jejich vlastnosti, hloubal o jejich zvláštnostech, blouznil nad jejich pravidelností. Dumal jsem o jejich proměně a zachvěl jsem se, když jsem jim ve své fantazii přiznával schopnost cítění a vnímání a schopnost dokonce i bez pomoci rtů vyjadřovat myšlenky. O chůzi mademoiselle Sallové řekl kdosi výstižně: ,,Que tous ses pas étaient des sentiments" – a já jsem upřímně věřil o zubech Berenice, que tous ses dents étaient des idées. (Že všechny její kroky byly city; – že všechny její zuby byly myšlenkami). Myšlenky! Des idées – ach ano, proto jsem po nich tak šílel! Cítil jsem, že se jich musím zmocnit – mám–li mít klid, má–li se mi vrátit rozum.

A tak mne zastihl večer – a pak přišla tma, chvíli nade mnou prodlela a odešla – vzešlo jitro – a již se znovu kupily mlhy druhé noci – a já jsem stále seděl bez hnutí v opuštěném pokoji – stále pohroužen do meditací – stále v strašlivé moci přízraku těch  zubů,  přízraku,  který  se  s pronikavou,  ohavnou  zřetelností  vznášel v proměnlivých světlech a stínech pokoje. Pak do mých snů dolehl výkřik hrůzy a děsu a po chvilce se ozvaly vzrušené hlasy a mezi nimi tichý nářek zármutku či bolesti. Zvedl jsem se z křesla, otevřel dveře pracovny a spatřil jsem v předpokoji plačící služebnou, která mi oznámila, že Berenice již není mezi živými! Časně zrána ji stihl záchvat padoucnice – a nyní na sklonku večera jejiž připraven její hrob i všechno ostatní k jejímu pohřbení.

Uvědomil jsem si, že sedím v knihovně a že zde opět sedím sám. Připadalo mi, jako bych znova procitl z jakéhosi zmateného a vzrušeného snu. Věděl jsem, že je půlnoc, a dobře jsem si uvědomoval, že Berenice je od západu slunce pohřbena. Ale o truchlivé době, která mezitím uplynula, jsem neměl určitou představu. Přece však vzpomínka na ni překypovala hrůzou – hrůzou o to strašnější, že byla tak matná, a strachem o to úděsnějším, že byl tak zmatený. V knize mého života byla to ohavná stránka – počmáraná ohavnými, mlhavými, hnusnými, nesrozumitelnými záznamy. Snažil jsem se je rozluštit, avšak marně. Přitom mi v uších bez ustání zazníval ječivý, pronikavý výkřik ženského hlasu jako duch již doznělého tónu. Něco jsem spáchal – co to bylo? Zeptal jsem se sám sebe nahlas a šepotavé ozvěny pokoje mi odpovídaly: Co to bylo?

Na stole vedle mne hořela lampa a blízko ní ležela malá skříňka. Nebylo na ní nic zvláštního, vídal jsem ji už dříve – patřila rodinnému lékaři. Jak se však octla zde, na mém stole, a proč jsem se zachvěl, když jsem na ni pohlédl? Nedovedl jsem si to vysvětlit. Posléze jsem se zahleděl na otevřenou stránku knihy a na větu v ní, která byla podtržena. Byla to podivná, ale přitom prostá slova básníka Ibn Zijáda: Dicebant mihi sodales, si sepulchrum amicae visitarem, curas meas aliquantilum fore levatas. Proč mi ale při čtení těchto slov vstávaly vlasy na hlavě a krev mi tuhla v žilách?

Na dveře pokoje pak někdo lehce zaklepal – a po špičkách vešel sluha, bledší než umrlec. Měl pohled šílený hrůzou a promlouval ke mně třaslavým, zastřeným, ztichlým hlasem. Co říkal? Slyšel jsem jen úryvky vět. Říkal cosi o zoufalém výkřiku, který rozbouřil noční ticho – o tom, jak se sběhl celý dům – jak všichni šli za tím zvukem. Náhle hovořil s příšernou zřetelností – šeptal mi o znesvěceném hrobu – o zohyzděném těle v rubáši, těle, které dosud dýchalo dosud se chvělo – dosud žilo!

Ukázal na mé šaty – byly zablácené a zkrvácené. Mlčel jsem. Uchopil měkce mou ruku – byly v ní vyryty otisky lidských nehtů. Upozornil mne na jakýsi předmět opřený o stěnu. Chvíli jsem na něj civěl – byl to rýč. S výkřikem jsem skočil ke stolu a uchopil skříňku, která na něm ležela. Ale zaboha jsem ji nemohl otevřít a v rozechvění jsem ji pustil na zem; rozlétla se na kousky a z ní s chřestivým lomozem vypadlo několik zubařských nástrojů a mezi nimi se po celé podlaze roztrousilo dvaatřicet drobných, bílých alabastrových korálků.

Ligeia

LIGEIA

A je v tom vůle, jež neumírá. Kdo zná ta- jemství vůle a její sílu? Neboť Bůh jest pouze velká vůle pronikající vše svou silou.

Člověk nepodléhá andělům ani smrti než pouze pro slabost své chabé vůle.

Nemohu si na mou věru vzpomenout, jak, kdy a ani přesně kde jsem se seznámil poprvé s lady Ligeiou. Uply- nula od té doby dlouhá léta a má paměí je slaba od mnohých utrpení. Aneb nemohu si snad nyní na tyto věci vzpomenouti, poněvadž v pravdě povaha mé milované, její vzácná učenost, její zvláštní a přece klidná krása a pronikavost a podmaňující výmluvnost jejího hlubokého hudebního hlasu pronikly do mého srdce způsobem tak vytrvale a tajemně postupným, že zůstaly nepozorovány a neznámy. Nicméně však se domnívám, že jsem se s ní setkal poprvé a nejčastěji v kterémsi velkém, starém hynoucím městě blíže Rýna. Slyšel jsem ji jistě mluviti o její rodině. Není pochyby, že byla velmi starobylá. Ligeia! Ligeia! Ponořen v studia, jichž povaha se hodí spíše než co jiného k umrtvování dojmů vnějšího světa, pouhým tímto sladkým slovem, Ligeia, vyvolám si v mysli její obraz, té, jíž není již. A nyní, co píši, vzpomínám si, že jsem nikdy neznal rodinného jména té, jež byla mi přítelkyní a mou snoubenkou a jež se stala účastnicí mých studií a konečně chotí mého srdce. Byla to umíněnost mé Ligeiy? či byl to důkaz velkosti mé lásky, že jsem po tom nepátral? či to byl spíše rozmar můj, divoce romantická oběí na oltář nejoddanějšího zbožňování? Vzpomínám si toliko nejasně na tuto skutečnost, jaký div, že jsem úplně zapomněl na okolnosti, jež ji zavinily nebo ji provázely? A vskutku, jestli kdy duch, jenž se nazývá Dobrodružnosti aneb jestli kdy bledá Ashtophet modlářského Egypta s křídly mlha- vými bděla, jak se vypravuje, nad sňatky stiženými zlou sudbou, tedy tomu tak bylo zcela jistě u mého.

Jest však věc milá, při které mne pamět neopouští. Je to osobnost Ligeiina. Postavy byla vysoké, poněkud štíhlé a v posledních dnech dokonce vyhublé. Pokoušel bych se marně vypodobniti vznešenost, pokojný klid jejího chování aneb nepochopitelnou lehkost a pružnost její chůze. Přicházela a odcházela jako stín. Nezpozoroval jsem nikdy jejího vstoupení do mé uzavřené pracovny, až dle drahé hudby jejího hlubokého sladkého hlasu, když mi položila na rámě svou mramorovou ruku. Krásou obličeje jí žádná dívka ani nedostihla. Byla v ní záře opiového snu, vzdušné a unášející vidění, mnohem božštější než sny, jež poletovaly kolem snících duší dcer Delu. Její rysy sice ne- byly tak pravidelně utvářeny, jak jsme se naučili neprávem ceniti v klassických dílech pohanství: »Není vzácné krásy«, praví Bacon, Lord Verulam, mluvě správně o tvarech a druzích krásy, »bez určité zvláštnosti v proporci«. Ačkoliv jsem věděl, že rysy Ligeiiny nejsou klassicky pravidelné, a shledával jsem, že její krása je vskutku >vzácná« a cítil, že v ní je mnoho »zvláštního«, pronikajícího ji, pokoušel jsem se nadarmo odkryti nepravidelnost a stopovati své pojí- mání »zvláštního«. Zkoumal jsem vysoké a bledé čelo — bylo bezvadné; jak jsou slova vskutku chladná, když se jich užívá o tak božské vznešenosti! Pleí zápasící o nadvládu s nejčistší sloní, panující rozsah a klid, slabé vyčnívání částí nad spánky; a pak havranově černý, lesklý, bohatý, při- rozeně se kadeřící vlas, vyjadřující plnou silou Homerovo epitheton »jacintový«! Pohlížel jsem na jemné obrysy nosu a nikde než na roztomilých medaillonech Hebreů jsem nezřel podobné dokonalosti. Byla to tatáž jemnost povrchu, tatáž sotva pozorovatelná náklonnost k orličímu nosu, tatáž harmonicky zakřivená chřípě, ukazující na volného ducha. Pozoroval jsem rozkošná ústa. Byl to zajisté triumf všeho nebeského, velkolepý záhyb krátkého hořejšího rtu, jemný, rozkošný klid dolejšího, tvořící se důlky a barva, jež mluvila; za tím zářící zuby se skvělostí téměř zarážející při každém paprsku svatého světla, jež na ně dopadlo při jejím jasném a klidném, ale přece jásavém a nejzářivějším smíchu. Zkoumal jsem útvar brady — a zde rovněž jsem nalezl půvab v šířce, jemnost a vznešenost, plnost a oduševnění Ǎeků — obrysy, jež bůh Apollo zjevil Kleomenovi, synu Athéňana, pouze ve snu. A pak jsem pohlédl do velkých očí Ligeiiných.

Pro oči nemáme modelů ve vzdálené antické době.

Může být, že v těchto očích mé milované leželo tajemství, o němž se zmiňuje Lord Verulam. Byly, jak myslím, mnohem větší než obyčejné oči našeho plemene. Byly plnější než nejplnější z očí gazel v údolí Nourjadah. Ale jen v přestávkách — v okamžicích silného podráždění — se stávala tato zvláštnost Ligeiina více než lehce viditelnou. A v takových okamžicích byla její krása — snad se tak jevila v mé roznícené obraznosti — krásou bytostí buď nadzemských nebo mimozemských — krásou báječných hurisek Mohamedánů. Zřítelnice měly nejzářivější černou barvu a daleko přes ně padaly velmi dlouhé, černé řasy. Obočí v obrysu lehce nepravidelné mělo tutéž barvu.

»Zvláštnost» však, již jsem našel v jejích očích, nebyla v tvaru nebo barvě aneb jejich záři a je dlužno ji přičísti na konec výrazu. Ah, slovo bez významu, za jehož neurčitost, spíše jen zvuk, ukrýváme svou nevědomost tolika dušev- ního. Výraz očí Ligeiiných! Jak dlouhé hodiny jsem o něm uvažoval! Jak jsem se snažil po celou letní noc, abych jej vyzkoumal! Co to bylo — cosi hlubšího než studna Demokritova — co bylo hluboko ve zřítelnicích mé milované? Co to bylo? Vášeň, abych to odkryl, mne opanovala. Ty oči! ty veliké, ty zářící, ty božské zřítelnice! Staly se mi dvojitými hvězdami Ledinými a já jim nejoddanějším z astrologů.

Není ničeho mezi mnohými nepochopitelnými anomaliemi vědy o duši, jež by více podněcovalo, než fakt — o němž, jak se domnívám, se nikdy ve školách neděje zmínka — že při snaze, abychom si vzpomněli na něco dávno zapomenutého, shledáme často, že jsme blízcí vzpomenouti si, aniž jsme toho na konec schopni. A tak, jak často při svém usilovném zkoumání Ligeiiných očí jsem pocítil, že se blíží úplné poznání jejich výrazu — že se blíží — ještě není zcela mé — a tak na konec zcela odchází! A (zvláštní, oh, nejzvláštnější všech tajemství!) shledal jsem v neobyčejnějších předmětech všehomíra řadu analogií tohoto výrazu. Chci tím říci, že potom, když Ligeiina krása vnikla do mé duše, dlíc tam jako v kapli, jsem pociíoval při mnohém v hmotném světě pocit takový, jaký jsem stále cítil u sebe, v sobě u přítomnosti jejích velkých a zářících zřítelnic. Tím méně však mohu definovati tento pocit nebo jej analysovati aneb i jen určitě pozorovati. Poznal jsem ho, opakuji někdy při pohledu na rychle vyrostlou révu — při pozorování mola, motýla, kukly, proudu tekoucí vody. Cítil jsem ho v pohledech neobyčejně starých lidí. A pak jsou jedna nebo dvě hvězdy na nebi (zvláště jedna, hvězda šesté velkosti, dvojitá a měnivá, jež je blízko velké hvězdy v Lyře), při jichž pozorování teleskopem jsem to pocítil. Byl jsem pln ji- stých zvuků strunových nástrojů a nezřídka odstavců z knih. Mezi nesčíslnými jinými příklady se dobře pamatuji na kus z knihy Josefa Glanvilla, jenž (snad svou podivností

— kdož to může říci ?) mne vždy naplnil tímto pocitem:

»A je v tom vůle, jež neumírá. Kdo zná tajemství vůle a její sílu? Neboí Bůh jest pouze velká vůle pronikající vše svou silou. Člověk nepodléhá andělům ani smrti, než pouze pro slabost své chabé vůle.«

Průběhem let a stálým přemýšlením jsem se stal schopným seznati vskutku jakousi vzdálenou spojitost mezi touto pasáží anglického moralisty a jednou částí povahy Ligeiiny. Intensita myšlení, skutků nebo řeči byl snad výsledek nebo aspoň obsah oné gigantické vůle, jež po dlouhý čas našeho obcování podala jiný a bezpro- střednější důkaz své existence. Ze všech žen, jež jsem kdy poznal, byla vně klidná, vždy pokojná Ligeia nejkrutější kořistí bouřlivé a prudké vášně. A o této vášni jsem si nemohl učiniti pojmu než dle podivuhodného rozšíření těch očí, jež mne plnily rozkoší a lekaly mne zároveň téměř magickou melodií, modulací, jasností a klidem jejího hlubokého hlasu a krutou energií (dvojnásobně působivou protivou jejího způsobu vyslovování) neobyčejných slov, jež obyčejně pronášela.

Mluvil jsem o učenosti Ligeiině; byla nesmírná — tak, jak jsem ji nikdy nepoznal u ženy. Vyznala se úplně v klassických řečích a pokud má znalost dovolovala v ohledu moderních řečí, nepřistihl jsem ji nikdy při chybě. Přistihl jsem kdy Ligeiu při chybě při kterémkoliv thematu, nejobdivovanějšího, poněvadž prostě nejtemnějšího, vychvalovaného akademického vzdělání? Jak zvláštně, jak pronikavě tato stránka přirozenosti mé ženy se vnutila, pouze v onom pozdním období mé pozornosti! Pravil jsem, že její vědomosti byly takové, jakých jsem nikdy nepoznal u ženy, ale kde žije muž, jenž prozkoumal a to s úspěchem všechna rozsáhlá pole morálních, fysických a matematických věd? Nevěděl jsem tehdy, co nyní jasně poznávám, že Ligeiiny vědomosti byly obrovské, úžasné; přece však jsem měl dostatečné vědomí její nekonečné převahy, že jsem se odevzdal s dětskou důvěrou jejímu vedení chaotickým světem metafysického bádání, jímž jsem se co nejhorlivěji zaměstnával první léta po našem sňatku. S jakým triumfem — s jak živou rozkoší — s jakou silou etherické naděje jsem cítil, když se skláněla nade mnou při bádáních tak málo vyhledávaných — a ještě méně známých — jak se postupně rozšiřuje přede mnou tento rozkošný obzor, po jehož dlouhé, nádherné a nedotčené cestě jsem mohl posléze dospěti k cíli moudrosti příliš božské a drahocenné, než aby nebyla zakázána!

Jak krutý zármutek to tedy asi byl, s nímž jsem po několika letech poznal, že mé naděje tak odůvodněné vzlétají a prchají! Bez Ligeiy jsem byl pouhým děckem, tápajícím nocí. Její přítomnost, její vyučování jedině, osvětlovalo živě množství tajemství transcendentalismu, v nějž jsme se nořili. Bez zářícího světla jejích očí písmeny lehké a pozlacené staly se tmavšími Saturnského olova. A nyní tyto oči zářily řidčeji a řidčeji nad stránkami, na něž jsem pohlížel. Ligeia onemocněla. Neobyčejné oči zářily příliš — příliš velebným leskem; bledé prsty nabyly průhledné, voskové barvy hrobu; a modré žíly na vysokém čele nabíhaly prudce při nejmenším pohnutí. Viděl jsem, že musí zemříti — a v duchu jsem zoufale zápasil s hrozným Asraelem. A zápasy vášnivé ženy byly k mému údivu dokonce energičtější než mé. V její vážné povaze bylo mnoho, co mne plnilo vírou, že k ní přijde smrt bez svých hrůz, ale nebylo tomu tak. Slova jsou bezmocna, aby podala správný obraz síly odporu, s nímž zápasila se Stí- nem. Kvílel jsem úzkostí při žalostném divadle. Byl bych ji chtěl uklidniti úvahami; ale při intensitě její divoké touhy žíti — žíti — jen žíti — útěcha a úvaha by byly bývaly svrchovaným šílenstvím. A přece až do poslední chvíle, při nejkřečovitějších zápasech jejího pyšného ducha se vnější klid jejího chování nezměnil. Její hlas slábnul — stal se hlubším — avšak nechtěl bych naslouchati divému smyslu klidně pronášených slov. Můj mozek se svíjel, když jsem naslouchal, unesen, melodii více než smrtelné — domněnkám a touhám, jichž lidstvo před tím nikdy nepoznalo.

Nemohl jsem pochybovati, že mne milovala; a snadno jsem mohl uhodnouti, že v srdci, jako bylo její, nepanovala láska podobná obyčejné vášni. Ale teprve v smrti jsem nabyl plného dojmu o síle její náklonnosti. Po dlouhé hodiny, držíc mou ruku, pronášela přede mnou výlevy svého srdce, jehož více než vášnivá oddanost se sesilovala až k idolatrii. Čím jsem ši zasloužil, že jsem byl oblažován takovými vyznáními? — co jsem zavinil, že jsem byl trestán odnětím své milované ve chvíli, kdy je učinila? Ale není dovoleno šířiti se o těchto věcech. Budiž mi dovoleno říci pouze, že v Ligeiině více než ženském oddání se lásce, běda! úplně nezasloužené, úplně bez odplaty poskytnuté, jsem posléze poznal původ její divoké a prudké touhy po životě, jenž nyní tak rychle prchal. Tato touha byla tak di- voká — taková síla touhy žíti — jen žíti — že ji nemohu popsati — poněvadž není vhodného výrazu, schopného ji vyjádřiti.

V hluboké noci, v které zemřela, zavolala mne k sobě a prosila, abych opakoval verše, jež byla sama složila nemnoho dní před tím. Vyhověl jsem jí. Byly následující:

Hle! toí noc je skvělá a slavnostní v těch bezútěšných létech posledních! A zástup krásných andělů křídlatých, slzy ronících, v divadle sedí, aby zřel hru strachu hrozného a nadějí, co orchestr chvílemi zavzdychne sfer dálných hudbu nebeskou.

A herci, Bohu v nebi podobni, šeptají, tiše vzdychají a poletují sem a tam; spíš loutky, které přechází k rozkazu jakých’s netvorů, již celou scenu přenáší a podpírají křídlem svým Žal, jehož nelze viděti!

To drama pestré je! — ó, zajisté je zapomenout nelze

již!

S tím Fantomem, jejž stále sleduje to množství, jež ho

nikdy nechytí, tím kruhem, jenž se stále navrací na místo totéž, jediné.

A mnoho Šílenství a Hříchu víc a Hrůza tvoří zápletku!

Však hleďte, mezi herců shon tvor plazící se vniká tam! Krvavě rudý, který vylezl ze sceny kouta pustého!

A leze! — leze! v smrti úzkostech se herci stávají mu potravou a pláčí serafi, když červa zub se ponořuje v lidskou krev.

Pryč— pryč jsou světla — pryč je vše! a chvění těchto tvorů všech opona, příkrov pohřební pokrývá s hlukemvichřice — a zsinalí a bledí andělé se zvedají a praví s důrazem, že tragedií »Člověk« tato hra a její rek a Vítěz, že je Červ.

Bože! vykřikla téměř Ligeia, vzchopivši se a vztáhnuvši ruce k nebi s křečovitým pohybem, když jsem doříkal tyto verše — »Bože! Božský Otče! je tomu tak bezvýminečně? nebude tento vítěz kdysi přemožen? Nejsme částí Tebe? Kdo — kdo zná tajemství vůle a její sílu? Člověk nepodléhá andělům ani smrti, než pouze pro slabost své chabé vůle.«

A pak jako vysílena pohnutím nechala . své bílé ruce klesnout a vrátila se slavnostně na své úmrtní lože. A když vydechovala své poslední vzdechy, vycházel s nimi tichý šepot z jejích rtú. Naklonil jsem k nim své ucho a rozeznal opět závěrečná slova odstavce z Glanvilla: »Člověk nepodléhá andělům ani smrti než pouze pro slabost své chabé vůle.«

Zemřela a zármutkem až v prach zdrcen nemohl jsem déle snésti bezútěšnou samotu svého pobytu v zádumčivém a rozpadávajícím se městě u Rýna. Neměl jsem nedostatku toho, co svět nazývá jměním. Ligeia mi přinesla mnohem, mnohem více, než obyčejně bývá údělem smrtelníků Po několika měsících únavného a bezúčelného toulání zakoupil jsem a nechal poněkud opraviti klášter, jejž nebudu jmenovati, v jedné z nejdivočejších a nejméně navštěvovaných krajin krásné Anglie. Zasmušilá a smutná velkolepost budovy, téměř divoký vzhled sídla, množství melancholických a starobylých upomínek, jež se na ně vázaly, souhlasily s pocity naprosté opuštěnosti, jež mne vypudila do této odlehlé a pusté krajiny. Nicméně, ačkoliv jsem vnějšek kláštera ponechal téměř nezměněný v jeho úpadku, vyzdobil jsem vnitřek s dětinskou perversností a bezúmyslností, chovaje slabou naději, že rozptýlím svůj zármutek, s okázalostí více než královského přepychu. Pro takové pošetilosti jsem měl náklonnost již v dětství a nyní se mi vrátily jako poblouzení zármutku. Cítím, běda mnoho-li počínajícího šílenství bylo možno odkrýti v nádherných a fantastických draperiích, ve vážných egyptských řezbách, v bizarních římsách a v nábytku, v Bedlamských vzorcích koberců z tkaného zlata! Stal jsem se spoutaným otrokem v okovech opia a má práce a obyčeje se zabarvily mými sny. Ale není třeba, abych se zdržoval u podrobností těchto absurdností. Promluvím pouze o onom pokoji na vždy prokletém, kam jsem v okamžiku duševního poblouzení uvedl od oltáře choí — jako nástupkyni nezapomenutelné Ligeiy — plavovlasou a modrookou Lady Rowenu Trevanion z Tremainu.

Není ani nejmenší podrobnosti architektury a výzdoby této svatební komnaty, jíž bych nyní nezřel před sebou. Kde měla oči pyšná rodina mé nevěsty, když, ze žízně po zlatě, svolila, aby děvče a dcera tak milovaná překročila práh pokoje tak vyzdobeného? Ǎekl jsem, že se dopodrobna pamatuji na podrobnosti pokoje, ačkoli jinak velmi zapomínám na věci značné důležitosti a v této fantastické nádheře nebylo žádného systému, žádného vodítka, jež by ji upevnily v paměti. Pokoj, jenž byl ve vysoké věži opevněného kláštera, byl pětiúhelný a značně rozsáhlý. Celou jižní stranu pentagonu zabíralo jediné okno, jediná ohromná tabule Benátského skla temné barvy, tak že paprsky jak sluneční, tak měsíční, procházející jím, dopadaly se strašidelnou září na předměty uvnitř. Přes hořejší část tohoto velkého okna se rozpro- stírala mříž, utvořená z prastaré révy, jež se plazila po masivních zdích věže. Strop z pochmurně vypadajícího dubu byl velmi vysoký, vydutý a ozdobený nejpodivnějšími a nejgrotesknějšími ukázkami pologotického a polodruidského slohu. Z nejvyššího bodu této melancholické klenby visela na jediném zlatém řetězu z dlouhých článků těžká lampa z téhož kovu, saracénského vzoru s mnohými prolomeninami tak sestavenými, že se tam kroutila semotamo s hadí čilostí neustálá řada různobarevných plamenů.

Několik otomanů a zlatých svícnů orientalních tvarů bylo různě rozestaveno a bylo tam též lože, svatební lože, indického tvaru, nízké, vyřezávané z plného ebenového dřeva s nebesy, jež měla tvar pohřebního příkrovu. V každém rohu pokoje byl obrovský sarkofág z černé žuly, z královských hrobů u Luxoru se starými víky, plnými prastarých řezeb. Ale ve vyčalounění místnosti byla, běda! hlavní fantasie. Vysoké zdi, ohromné výšky, ano až nepoměrně vysoké, byly ověšeny od hora dolů těžkou a silnou látkou, jež splývala ve velkých záhybech, látkou jako byl koberec na zemi a pokrývky  otomanů a ebenového lože a nebes nad ním a nádherné záclony, jež zastiňovaly částečně okno. Byla to velice nádherná zlatá tkanina. Byla poseta nepravidelně arabeskami, majícími asi stopu v průměru a vetkanými do ní nejhlubší černou barvou. Ale tyto tvary měly povahu arabesek jenom když se na ně pohlíželo z určitého místa. Způsobem, běžným nyní, ale ve skutečnosti pocházejícím z nejdávnějších dob starověku, měnily své vzezření. Vstoupivšímu do pokoje poskytovaly zjev pouhých nestvůr, ale při dalším pokročení tento zjev postupně mizel a krok za krokem, jak návštěvník měnil své místo v pokoji, zřel se obklíčena nekonečnou řadou příšerných tvarů, jež náležejí normanským pověrám nebo se zjevují v zločinných snech mnichů. Fantasmagorický účinek byl značně zvyšován umělým zavedením silného stálého průvanu za draperiemi, jenž vše neklidně a ohyzdně oživoval.

V takovém obydlí, v takové svatební komnatě jsem ztrávil s Lady z Tremainu hanebné hodiny prvního měsíce po sňatku; ztrávil jsem je bez přílišného nepokoje. Ne- mohl jsem nepozorovati, že má žena se strachovala divoké zasm.ušilosti mé povahy, že se mi vyhýbala a milovala mne jen málo, ale to mne spíše bavilo. Nenáviděl jsem ji záští, jež by byla slušela spíše démonu než člověku. Má mysl zalétala zpět (oh! s jak silnou lítostí!) k Ligeii milované, blažené, krásné, pohřbené. Hýřil jsem ve vzpomínkách na její čistotu, moudrost, vznešenost, její etherickou povahu, její vášnivou, zbožňující lásku. Nyní hořel můj duch plně a volně silnějším plamenem než její. V rozčilení svýchsnů z opia (neboí jsem byl obyčejně spoután v okovech tohoto jedu) volal jsem její jméno do ticha noci nebo v šerých zákoutích údolí ve dne, jakobych byl mohl divou prudkostí, slavnostní vášní, zžírající vroucností své touhy po zemřelé přivolati ji zpět na cesty života, jež opustila — ah, bylo možno, že na vždy?

Na počátku druhého měsíce manželství byla Lady Rowena napadena náhlou nemocí, z níž se pozdravovala zvolna. Horečka, jež ji vysilovala, znepokojovala její noci; a v nepokojném stavu polospánku mluvila o zvucích a pohybech v pokoji ve věži, což, jak jsem usoudil, nemělo jiného původu než v znepokojené její obraznosti, aneb snad ve fantasmagorickém vlivu pokoje. Posléze se počala pozdravovati — a pak se uzdravila. Uplynula však krátká doha, načež ji druhá, prudší nemoc opět uvrhla na lůžko bolesti a po tomto záchvatu se její zdraví, vždy slabé, nikdy zcela nevrátilo. Její nemoc byla potom hrozivé povahy a její opakování ještě hrozivější, vzdorujíc vědomostem a nejúsilnějším námahám jejích lékařů. Nemohl jsem nepozorovati, že se vzrůstáním chronické choroby, jež zřejmě se v ní příliš pevně usadila, než aby byla mohla býti vykořeněna lidskými prostředky, vzrůstá podobně nervosní podrážděnost její povahy a popudlivost, jež byla drážděna ke strachu všedními příčinami. Mluvila opět a nyní častěji a tvrdošijněji o zvucích — slabých zvucích

—    a neobyčejných pohybech mezi čalouny, o nichž se zmiňovala dříve.

Kterési noci ke konci září upozorňovala mne na tento skličující předmět s více než obyčejným úsilím. Probudila se právě z nepokojného spánku a já pohlížel s pocitem zpola úzkosti, zpola neurčité hrůzy na chvění jejího vyhublého obličeje. Seděl jsem vedle jejího ebenového lůžka na jednom z indických otomanů. Pozdvihla se na polo a mluvila šeptajíc tiše a úzkostlivě o zvucích, jež nyní slyší, jichž jsem však nemohl slyšeti — o pohybech, jež nyní vidí, jichž jsem však nepozoroval. Vítr rychle proudil za čalouny a chtěl jsem jí dokázati (čemuž, musím se přiznati, jsem sám zcela nevěřil), že tyto nečlánkované vzdechy a tyto velmi nepatrné změny postav na zdi jsou jen přirozeným následkem obvyklého průvanu. Ale smrtelná bledost, jíž se její obličej pokryl, mi ukázala, že má námaha upokojiti ji byla by bezvýsledná. Objevilo se, že omdlévá a žádný sluha nebyl na blízku. Vzpomněl jsem si, kde je uložena nádoba se slabým vínem, jež bylo přede- psáno jejími lékaři a spěchal pokojem pro ně. Ale když jsem vstoupil pod světlo lampy, upoutaly mou pozornost dvě věci nápadné povahy. Cítil jsem, že jakýsi patrný, ačkoliv neviditelný předmět mne lehce minul; a viděl jsem, že na zlatém koberci ležel uprostřed silné záře, již vrhala lampa, stín — slabý, neurčitý stín andělského vzezření — že si bylo možno mysliti, že je to stín stínu. Ale byl jsem podrážděn nemírnou dávkou opia a povšimnul jsem si toho nepatrně, aniž jsem o tom řekl Roweně. Naleznuv víno, přešel jsem pokoj a naplnil číši, již jsem přidržel ke rtům omdlelé paní. Vzpamatovala se pak částečně a vzala nádobu sama, co jsem klesl na blízký otoman upíraje na ni oči. Rozeznal jsem potom zcela zřetelně jemný krok na koberci blízko lůžka; a v následujícím okamžení, když Rowena pozvedala víno k ústům, uzřel jsem nebo jsem snad snil, že vidím padati do číše jakoby z neviditelného pramene ve vzduchu pokoje tři nebo čtyři velké kapky zářící a rubínově zbarvené tekutiny. Viděl-li jsem to já

—   Rowena ne. Vypila víno bez váhání a střežil jsem se mluviti s ní o věci, jež dle všeho byla asi pouhou suggescí čilé obraznosti, jež se stala chorobně činnou strachem paní, opiem a dobou. Přece však jsem nemohl nepozorovati, že hned po pádu rubínově červených kapek nastalo zhoršení stavu mé choti, tak že třetí noc na to ji ruce jejích služek oblékaly do hrobu a čtvrtou jsem seděl sám s. jejím zahaleným tělem v onom fantastickém pokoji, jenž ji přijal jako mou nevěstu. Divoké přízraky, vzbuzené opiem, se míhaly jako stíny přede mnou. Pohlížel jsem nepokojným zrakem na sarkofágy v rozích pokoje, na měnící se postavy na čalounech a na svíjející se barevné plameny lampy nade mnou. Když jsem si potom vzpomněl na události předešlé noci, padl můj zrak na místo ozářené pod lampou, kde jsem zřel slabé obrysy stínu. Nebylo ho tam však; a dýchaje volněji, obrátil jsem zrak na bledou a ztuhlou postavu na loži. Tu se na mne vrhlo tisíce vzpomínek na Ligeiu a pak se mi vrátila do srdce s bouřlivou prudkostí přílivu celá nevýslovná bolest, s níž jsem pohlížel na ni takto zahalenou. Noc pokročila; a stále jsem pohlížel se srdcem plným hořkých myšlének na onu jedině a svrchovaně milovanou, na tělo Ro- wenino.

Byla asi půlnoc nebo snad časněji, či později, nestaralí jsem se o čas, když mne vyrušil ze snění vzlyk tichý, hluboký, ale velmi zřetelný. Cítil jsem, že vyšel z ebe- nového lože — lože smrtelného. Naslouchal jsem v agonii pověrečné hrůzy — ale zvuk se neopakoval. Napínal jsem zrak, abych odkryl nějaký pohyb těla, ale nebylo pozorovati ani nejmenšího. Přece však nebylo možno, abych se byl klamal. Slyšel jsem zvuk, ačkoliv slabý a můj duch ve mně bděl. Upínal jsem rozhodně a vytrvale po- zornost na tělo. Uplynulo mnoho minut, než se přihodilo cosi, co slibovalo vrhnouti světlo do tajemství. Konečně se objevil slabý, velmi slabý, sotva pozorovatelný nádech barvy, jenž vstoupil do tváří a do malých zapadlých žilek očních víček. Cítil jsem, že mé srdce přestalo bíti jakýmsi nevýslovným strachem a hrůzou, pro něž nemá lidstvo dostatečně silných výrazů, mé údy ztrnuly a nemohl jsem se pohnouti s místa, kde jsem seděl. Přece však cit povinnosti mi posléze navrátil sebeovládání. Nemohl jsem déle pochybovati, že jsme se ukvapili ve svých přípravách

—   že Rowena ještě žije. Bylo nutno, aby se stalo nějaké brzké opatření; ale věž byla úplně stranou od části kláštera obývané služebnictvem — na blízku nebylo nikoho — nebylo mi možno přivolati pomoc, aniž jsem opustil pokoj na mnoho minut — a učiniti to, nemohl jsem se odvážiti. Pokoušel jsem se tedy sám přivolati zpět ducha ještě váhajícího. Bylo však jisto za krátkou dobu, že se předešlý stav vrátil; barva zmizela s obou víček a s tváří a zbyla bledost větší než mramoru; rty se dvojnásobně zkřivily a sevřely s příšerným výrazem smrti; odpuzující lepkavost a chlad se rozprostřely po povrchu těla; a obyčejná ztuhlost ihned nastala. Se zachvěním jsem klesl na odpočívadlo, odkud jsem byl tak náhle vytržen a oddal se opět svým vášnivým myšlenkám na Ligeiu.

Uplynula tak hodina, když (bylo to možno?) jsem podruhé zaslechl jakýsi neurčitý zvuk, jenž vyšel z blízkosti lůžka. Naslouchal jsem — se svrchovaným zdě- šením. Zvuk se ozval opět — byl to vzdech. Vrhnuv se k loži, zřel jsem — zřetelně jsem zřel — chvění rtů. V následující minutě se rozevřely, odkrývajíce jasnou řadu perlových zubů. Podivení nyní zápasilo v mých ňadrech s hlubokou hrůzou, jež tam až dosud panovala sama. Cítil jsem, že můj zrak se kalí, můj rozum kolísá; a pouze s velikým úsilím se mi podařilo, že jsem konečně přikročil k úkolu, jejž mi povinnost takto opět určovala. Na čele, na tvářích a krku bylo nyní zabarvení; znatelné teplo proniklo celou postavu; srdce dokonce lehce bilo. Paní žila; a se zdvojenou horlivostí jsem se podjal úlohy křísení. Hřál jsem a smáčel spánky a ruce a používal všeho úsilí, jež mi zkušenost a hojnost četby lékařských knih mohly vnuknouti. Ale marně. Náhle barva zmizela, tlukot ustal, rty opět nabyly výrazu smrti a okamžení na to celé těio nabylo ledového chladu, bledé barvy, úplné ztuhlosti, zapadlých obrysů a všech po mnoho dnů. obýval hrob.

A opět jsem upadl ve snění o Ligeie — a opět (jaký div, že se chvěji co toto píši? — opět dostihl mého sluchu hluboký vzdech z okolí ebenového lože. Proč však mám podrobně líčiti nevýslovné hrůzy této noci? Proč mám prodlévati u líčení, kolikráte, vždy po chvíli, se opakovalo toto ohyzdné drama znovuoživování až téměř do svítání; jak každý strašlivý návrat byl toliko ke krutější a zjevně nevyléčitelné smrti; jak každá agonie poskytovala pohled na zápas s jakýmsi neviditelným nepřítelem; jak každý zápas následovala nevím jaká zvláštní změna osobního zjevu těla? Spěchám ke konci.

Delší část hrůzyplné noci uplynula a a mrtvá se opět pohnula — a tentokráte silněji než až dosud, ačkoliv se probouzela ze stavu strašnějšího v jeho úplné beznaději než dříve. Ustal jsem dávno činiti pokusy aneb se pohybovati a seděl jsem ztrnule na otomanu, bezmocná hříčka ve víru krutých pocitů, z nichž svrchovaný úděs byl snad riejméně strašný, nejméně hubící. Tělo, opakuji, se pohnulo a tentokráte silněji než dříve. Barvy života vystouply s ne- zvyklou silou do obličeje — údy se uvolnily — až na to, že víčka byla ještě pevně sevřena a že oviny a obaly do hrobu stále dodávaly postavě jejího hrobového rázu, mohl jsem se domnívati, že Rowena vskutku odvrhla úplně pouta smrti Neuznal-li jsem však toho i nyní ještě úplně, nemohl jsem déle pochybovati, když tato zahalená bytost povstavši se svého lůžka, šla, tápajíc, matným krokem, se zavřenýma očima, po způsobu náměsíčných, skutečně a zřejmě do středu místnosti

Nechvěl jsem se — nepohnul jsem se — neboí hejno nevyslovitelných myšlének pojících se k vzezření, postavě, chování postavy, jež proletovaly mým mozkem, mne ochromilo — změnilo mne v kámen. Nepohnul jsem se

—   ale pohlížel na zjevení. V mých myšlénkách byl šílený nepořádek — neuprosná bouře. Byla to vskutku žijící Rowena, již jsem měl před sebou? Byla to vskutku Rowena úplně — plavovlasá, modrooká Lady Rowena Trevanion z Tremainu? Proč, proč jsem pochyboval? Ob- vaz šel těsně přes ústa — ale proč by to nemohla býti ústa dýchající Lady z Tremainu? A tváře — byly na nich růže jako v poledne jejího života — ano, to mohly býti vskutku slíčné tváře živé Lady z Tremainu. A brada s jejími důlky jako za dob zdraví, nemohla býti její? — ale vyrostla za čas své nemoci? Jaká nevyjádřitelná šílenost se mne zmocnila při této myšlence? Jediný skok a dostihl jsem jí! Zachvěvši se při mém doteku, nechala padnouti s hlavy uvolněné příšerné plátno, jež ji zahalovalo a do šumící atmosféry pokoje se rozlil proud ohromného množství dlouhých a neuspořádaných vlasů; byly černější než havrani křídla půlnoci! A nyní se zvolna otevřely oči postavy stojící přede mnou. »Nyní aspoň,« vykřikl jsem hlasitě, »nemohu se nikdy mýliti — nemohu se nikdy mýliti — to jsou plné a černé a zvláštní oči — mé ztracené milované —Lady — LADY LIGEIY.«

Morella

Eleonora

ELEONORA

Sub conservatione formae specificae salva anima. / Raymond Lully ((lat.) – Zachováním zvláštní podoby bývá duše zachráněna).

Pocházím z rodu, který se vyznačuje bohatou fantazií a horoucí vášní. Lidé o mně říkají, že jsem šílený; ale ještě zdaleka není dořešeno, zda šílenství není vlastně vrcholnou inteligencí, zda mnohé skvělé hodnoty a všechno, co má niternou hloubku, nevyvěrá z chorobné, vyšinuté mysli, která je tak povznesena, že zatlačuje běžný intelekt. Ti, kdo sní ve dne, poznávají mnohé z toho, co uniká snivcům pouze nočním. V šerých vidinách je jim přáno nahlédat do věčnosti, při procitnutí pak žasnout úchvatným poznáním, že stanuli u samých bran velkého tajemství. Po drobtech učí se znát moudrost, v níž vězí dobro, ve větších doušcích čerpají vědomosti, z kterých pochází zlo. Ale i bez kormidla a bez kompasu pronikají do širého oceánu "nevýslovného jasu" a opět jako dobrodruzi nubijského zeměpisce – "agressi sunt mare tenebrarum, quid in eo esset exploraturi". ((lat.) – Zaútočili na moře temnot, aby zkoumali, co v něm lze prozkoumat.)

Řekněme tedy, že jsem šílený. Alespoň připouštím, že se můj duševní život rozpadá do dvou odlišných stavů:je to stav jasného rozumu, o němž nelze pochybovat, spjatý s představou dějů, které vytvořily první údobí mého života – a stav tísně a pochyb, který se váže k době přítomné a všemu, co připomíná druhou epochu mého bytí. Věřte tedy tomu, co vám budu vyprávět o prvním období; a z líčení doby pozdější si vyberte jen to, co se vám bude zdát uvěřitelné; anebo si pochybujte o všem; a nemůžete–li pochybovat, zahrejte si s tou hádankou na Oidipa.

Ta, kterou jsem v mládí miloval a o které dnes klidně a přesně mohu psát tyto vzpomínky, byla jedinou dcerou jediné sestry mé dávno zesnulé matky. Eleonora – tak se má sestřenka jmenovala. Stále jsme žili spolu pod tropickým sluncem v Údolí duhových trav. Do té doliny nikdo sám nezabloudil, neboť ležela daleko a vysoko mezi hřebeny mohutných svahů, jež čněly kolem ní a stínily její nejlíbeznější koutky. Nablízku nebylo jediné vyšlapané cesty; a kdo by se chtěl dostat k našemu šťastnému domovu, byl by se musel prodírat listovím tisíců lesních velikánů a drtit nádheru miliónů vonných květů. A tak jsme si žili docela sami, nestarajíce se o svět, který byl mimo naše údolíčko – já, sestřenka a její matka.

Z šerých končin za kopci v horním cípu naší odloučené říše vyvěral úzký, hluboký potok, jehož čirost předčily jen oči Eleonory; vinul se tichounce spletitým tokem a posléze mizel ve stinné rokli mezi svahy ještě chmurnějšími, než z jakých přitékal. Říkali jsme mu Řeka mlčení, neboť v jeho plynutí jako by vše utichalo. Jediné šplouchnutí se neozvalo z jeho řečiště a proudil tak něžně, že bělostné oblázky hluboko v jeho lůně, oblázky, na něž jsme tak rádi hledívali, zůstávaly ležet, každý na svém odvěkém místě, v blažené nehybnosti, skvostně svítící navěky.

Břehy naší řeky i mnoha blyskotavých potůčků, které zátočinami klouzaly do jejího koryta, jakož i svahy, táhnoucí se dolů do tůní toků až k samým dnům vykládaným oblázky, všechny ty kouty, ba celičké údolí od řeky k horám, které ji vroubily – všechno to vystýlal hebký, zelený trávník, hustý, nízký, pěkně vyrovnaný, provoněný vanilkou, a v něm všude, kam jsme pohlédli, naseto květů – žluté blatouchy, bílé sedmikrásky, nachové fialy a rubínové asfodely, a jejich nesmírná krása nám jásavě hlásala do srdcí lásku a slávu boží.

Tu a tam probleskovaly z hájů, jako z houštin snů, fantastické stromy, jejichž dlouhé, útlé kmeny nestály zpříma, ale skláněly se ladně k světlu, které v poledních hodinách nahlédlo do středu doliny. Jejich kůra byla žíhaná svěžím, měňavým jasem ebenu a stříbra a byla tak hladká, že jsem kromě líček Eleonory nepoznal nic hladšího, a nebýt skvoucí zeleně rozložitých listů, které splývaly s jejich korun dlouhými, chvějivými řadami v laškovné hře s vánky, mohli byste v nich vidět obrovité syrské hady, vzdávající poctu svému vládci slunci.

Patnáct let jsme se toulali s Eleonorou ruku v ruce tímto údolím, než do našich srdcí vstoupila láska. Bylo to jednou večer, na sklonku jejích patnácti a mých dvaceti let, tulili jsme se k sobě pod plazivými stromy a shlíželi na své obrazy v hladině Řeky mlčení. Do konce toho blahého dne jsme již nepromluvili a také příští den jsme pronesli jen několik plachých slov. Přičarovali jsme z té hlubiny boha Erota a teď jsme cítili, že v nás roznítil horoucí duše našich předků. Vášeň a s ní fantazie, po staletí vyznačující náš rod, draly se na povrch a vdychovaly opojené blaženství do celého Údolí duhových trav. Všechno se měnilo. Podivné, nádherné květy jako hvězdy pučely na stromech, na kterých dosud nic nekvetlo. Koberec svítil ještě sytější zelení a tam, kde uvadla sedmikráska, vykvetlo za ní deset rubínových asfodelů. Na každém kroku se probouzel nový život; štíhlý plameňák, dosud zde nevídaný, ukazoval na odiv své nachové peří a s ním tisíce ptáků oslnivě žhoucích barev. Zlaté a stříbrné rybky se proháněly v řece a z jejího lůna stoupal šum, který se pozvolna sléval v melodii tak konejšivou, tak božskou, jakou vyluzuje jen harfa Aiólova, líbeznější než cokoli na světě krom hlasu Eleonory. A od západu připlul ohromný oblak, který jsme již dávno v těch hesperských končinách vyhlíželi, zaskvěl se karmínem a zlatem a den co den se pokojně snášel níž a níž, až se lehounce usadil na vrcholcích hor, rozptýlil, rozjasnil jejich ponurost, a jako by nás chtěl navždy uzamknout do kouzelného žaláře vznešené nádhery.

Půvab Eleonory byl půvabem serafa, ale byla to dívenka prostá a nevinná, tak jako celý její krátký život, který tu prožila uprostřed kvítí. Nedovedla lstivě zastírat horoucí lásku, planoucí v jejím srdci – v srdci, jehož nejniternější taje mi odhalovala, když jsme spolu putovali Údolím duhových trav a rozprávěli o převelikých změnách, jež se v něm nedávno udály.

A jednou také v slzách promluvila o poslední smutné proměně, která stíhá člověčenstvo; od té doby se stále vracela jen a jen k tomuto bolestnému tématu, proplétajíc jím všechny naše hovory, tak jako se v písních barda Šíráze opakují stále stejné obrazy v nových a nových jímavých variacích.

Věděla, že je poznamenána spárem Smrti – že jako efemerida byla stvořena do krásy, jen aby skonala; ale hrobu se děsila z jednoho pomyšlení; řekla mi to jednou za soumraku u břehu Řeky mlčení. Rmoutila se představou, že až ji pochovám v Údolí duhových trav, opustím navždy ty blažené kouty, a lásku, která nyní tak vášnivě patří jí, odnesu a dám ji nějaké dívce v dalekém všedním světě. A tu jsem se vrhl k nohám Eleonory a přísahou slíbil jí i nebesům, že se nikdy s žádnou dcerou této země neožením – že se nikdy v ničem nezpronevěřím její drahé památce ani památce vroucné náklonnosti, jíž mne obšťastnila. A vyzýval jsem všemocného vládce vesmíru, aby byl svědkem mé zbožné, posvátné přísahy. A svolával jsem na sebe takovou kletbu od Boha i od ní, té elysejské světice – kletbu, která mne měla stihnout, kdybych slib zradil –, že se ani neodvažuji hrůzy tohoto trestu vylíčit. A jasné oči Eleonory se při mých slovech ještě více rozjasnily; a povzdychla si, jako bych jí z hrudi sňal nesmírné břímě; a chvěla se a přehořce plakala; avšak přísahu přijala

(vždyť byla pouhé dítě) a to jí velmi ulehčilo umírání. A několik dní nato mi řekla, když tiše umírala, že za útěchu, kterou jsem vlil do její duše, bude tato duše, až ona odejde, nade mnou bdít, a bude–li jí to dovoleno, v hodinách nočního bdění se ke mně bude ve viditelné podobě vracet; není–li to však v moci duší v ráji, dá prý mi aspoň často znamení, že je u mne: večerním vánkem na mne dýchne, naplní vzduch, který dýchám, vůněmi z andělských kadidelnic. A s těmito slovy se rozžehnala se svým nevinným životem a uzavřela tak první epochu mého života.

Až potud jsem všechno líčil věrně. Když teď ale míjím onen mezník v běhu Času, kterým je smrt mé milované, a chci líčit druhou část své existence, cítím, že mi jakýsi stín zavaluje mysl a já už nemohu spoléhat na pravdivost svých záznamů. Nu, ale pokračujme. – Léta se vlekla a já jsem zůstával v Údolí duhových trav; udála se však další proměna. Kmeny stromů pohltily hvězdné květy, které se už neukázaly. Barvy zeleného koberce pobledly a rubínové asfodely jeden po druhém uvadaly; a místo nich vyskočily všude temné oči macešek, které se ustrašeně choulily a věčně je skrápěla rosa. A z našich pěšin vymizel život; štíhlý plameňák nestavěl již na odiv své šarlatové peří, odlétl smutně z údolí do hor a s ním i tisíce ptáků oslnivě žhoucích barev, kteří jej provázeli. A zlaté a stříbrné rybky odpluly roklinou v dolním konci našeho panství a již nikdy nezdobily naši líbeznou řeku. A konejšivá melodie, něžnější než větrná harfa aiólská, éternější než všechno na tomto světě krom hlasu Eleonory, pozvolna utichala v šumu slabším a slabším, až se proud opět ponořil do velebnosti dřívějšího mlčení; a nakonec se zdvihl i ten ohromný oblak, opustil vrcholky hor, které rázem potemněly jako dřív, zapadl opět do západních končin a odnesl z Údolí duhových trav i onu vznešenou, zlatavou, zázračnou zář.

Eleonora však nezapomněla na své sliby; slýchával jsem anděly kolébat kadidelnicemi a údolím věčně vanuly nové a nové přívany svaté vůně; a v hodinách osamění, kdy mi tísnivě tlouklo srdce, přinášely mi vánky, ovívající mi čelo, něžné vzdechy; a nezřetelný šepot plnil často noční vzduch; a jednou – želbohu jen jedenkrát! – byl jsem probuzen ze spánku, jenž se podobal spánku smrti, dotekem nehmotných rtů, jež se přitiskly k mým.

Avšak prázdnota v mém srdci se ani takto nenaplnila. Toužil jsem po lásce, kterou předtím překypovalo. Nakonec mne údolí mučilo stálým připomínáním Eleonory a já jsem je navždy opustil pro marnou, vrtkavou slávu světa.

Octl jsem se v cizím městě a všechno, co se dálo kolem mne, mohlo snadno zahladit vzpomínky na sladké sny, které jsem snil tak dlouho v Údolí duhových trav. Pompa a okázalost vznešeného dvora, ohlušivý třesk zbraní, oslnivá krása žen – to všechno ohromovalo a mámilo mou mysl. A přesto má duše zůstávala věrna přísaze a v tichých nočních hodinách dosud přicházela znamení, že Eleonora je u mne. Pak náhle všechno ustalo – a obestřely mne mrákoty. Žasl jsem, jaké spalující myšlenky mne posedly, jaká strašlivá pokušení mne začala mučit. Na veselý dvůr krále, v jehož službách jsem byl, přišla odkudsi zdaleka, z neznámé daleké země dívka, jejíž kráse mé proradné srdce naráz podlehlo – k jejímž nohám ,jsem se v nejhoroucnějším, nejpokornějším milostném zbožňování bez váhání sklonil. Ano, jak bych jen mohl přirovnávat  svou  lásku  k dívence  z údolí  k tomuto  blouznivému  planutí a povznášejícímu zbožnému vytržení, s nímž jsem v slzách vylil celou svou duši k nohám nadzemské Ermengardy? Ó jasný anděl – Ermengarda! Jakmile jsem ji poznal, nemohl jsem pomyslit na jinou ženu. Ó božský seraf – Ermengarda! Jakmile jsem pohlédl do hlubin jejich nezapomenutelných očí, musel jsem myslet jen na ně – a na ni.

Oženil jsem se – kletba, kterou jsem na sebe svolal, mne nezastrašila, její ukrutnost mne nestihla. A jednou v tichu noci – ale jen jedenkrát – dolehly ke mně mřížovým oknem znovu ty něžné vzdechy, které mne opustily, a slévaly se v známý a líbezný hlas, jenž říkal:

"Spi klidně – neboť duch lásky vše ovládá a řídí. A protože jsi přijal do svého horoucího srdce tu, která se zove Ermengarda, jsi nyní zproštěn slibů – proč, to poznáš až v nebi – jsi zproštěn slibů, jichž přísahu jsi složil Eleonoře."

Démon zvrácenosti

DÉMON ZVRÁCENOSTI

Ve svých úvahách o vlastnostech a podnětech lidské duše – o jejích prazákladních hnutích, jejích prima mobilia – se frenologové ani slovem nezmiňují ojednom sklonu, který před nimi právě tak opomíjeli moralisté, třebaže se zcela zjevně projevuje jako prvotní, elementární a nepotlačitelný rys. Z čiré zpupnosti rozumu jsme jej přezírali všichni. Dopustili jsme, aby jeho existence unikla našim smyslům z pouhého nedostatku víry – z neschopnosti uvěřit tajemnému, ať je to třeba Zjevení, nebo Kabala. Naše mysl na něj nepřipadla prostě proto, že byl nadbytečný pro naše poznání. Pro tento sklon jsme necítili potřebné pohnutky. Nepostřehli jsme jeho nutnost. Nechápali jsme, totiž nebyli bychom s to pochopit, i kdyby se nám pojem tohoto primum mobile sám jakkoli vtíral – nebyli bychom s to pochopit, v jakém smyslu – ať dočasném nebo trvalém – by mohl být prospěšný cílům člověčenstva. Nelze pochybovat o tom, že frenologie a do značné míry všechny metafyzické soustavy byly vyspekulovány a priori. Byl to člověk spíš rozumového, logického založení než člověk vnímavý či všímavý, kdo se jal Bohu podkládat a diktovat záměry a cíle. Když takto k svému sebeuspokojení vyzpytoval Jehovovy úmysly, sestavil z těchto úmyslů bezpočet myšlenkových systémů. Pomocí frenologie jsme například nejprve vyvodili (bylo to celkem nasnadě), že je Stvořitelovým záměrem, aby člověk jedl. Načež jsme člověku přidělili trávící ústrojí – a tímto ústrojím jako metlou nutí Stvořitel člověka, aby chtě nechtě přijímal potravu. Poté, jakmile jsme usoudili, že je vůle boží, aby člověk udržoval rod, objevili jsme ihned ústrojí rozmnožovací. A tak tomu bylo s pojmy jako výbojnost, ideálnost, příčinnost, tvořivost – a tak to zkrátka dopadalo s veškerým ústrojím, ať zastupovalo náklonnost, mravní cit, nebo schopnost abstraktně uvažovat. A vyznavači frenologické nauky doktora Spurzheima, ať se jakkoli snažili utřídit principy lidského počínání, napodobovali v podstatě jen své předchůdce: jako oni dedukovali a určovali vše z apriorně daného údělu člověka a ze svých představ o cílech jeho Stvořitele.

Bylo by bývalo moudřejší, bylo by bývalo spolehlivější třídit (když už je nutno třídit) spíš na základě toho, co člověk obvykle či nahodile dělal a vždycky nahodile dělá, než na základě toho, co má podle našich vžitých domněnek na pokyn Nejvyššího dělat. Jestliže nedokážeme pochopit Boha v jeho viditelných dílech, jak ho máme pochopit v jeho nepostižitelných myšlenkách, která tato díla vyvolávají v život ? Jestliže mu nemůžeme porozumět v jeho ověřitelných výtvorech, jak mu chceme porozumět v jeho bytostných rozpoloženích a etapách tvoření?

Indukční postup a posteriori byl by přiměl frenologii k tomu, aby jako vrozený a prapůvodní  princip  lidského  počínání  připustila  cosi  paradoxního,  čemu z nedostatku přiléhavějšího výrazu můžeme říkat zvrácenost. V tomto smyslu je to vlastně nutkání bez pohnutky, nemotivovaná pohnutka. Poslušni těchto popudů jednáme bez srozumitelného účelu; anebo můžeme toto tvrzení, abychom se vyhnuli protimluvu, pozměnit takto: jednáme z důvodu, pro který bychom jednat neměli. V teorii se sotva najde méně zdůvodnitelný důvod, avšak v praxi není důvodu silnějšího. Pro určité povahy se za určitých podmínek stává naprosto neodolatelný. Jsem si tak jist, jakože dýchám, že jasné vědomí nesprávnosti nebo pochybnosti našich skutků bývá nezvladatelnou a jedinou silou, jež nás často dohání k tomu, abychom skutek provedli. A toto nepřekonatelné nutkání páchat zlo pro zlo samo nelze analyzovat, nelze je rozkládat na podružné složky. Je to prazákladní, primární podnět – prostě elementární. Dá se samozřejmě namítnout: nedáme–li se od některých skutků odvrátit jen proto, že cítíme, že bychom se od nich odvrátit měli, pak je naše počínání pouhou obměnou toho, co frenologové nazývají výbojností. Ale letmou

úvahou se můžeme přesvědčit o mylnosti této námitky. Výbojnost v pojetí frenologů se v podstatě opírá o potřebu sebeobrany. Je to naše záštita proti hrozbám. Svou podstatou se přičiňuje o naše blaho, o náš klid; a tak touha žít klidně se v nás probouzí a rozvíjí současně s touto vlastností, totiž s jakýmkoli sklonem, jenž je pouhou obměnou výbojnosti, avšak v případě toho, co nazýváme zvráceností, nejenže nevzniká touha žít klidně, ale rodí se pocit krajně protichůdný.

Tuto sofistiku rozluštíme koneckonců nejlíp, prozkoumáme–li vlastní ledví. Ten, kdo důvěrně vyzpovídá a prozpytuje vlastní duši, nebude mít chuť vyvracet naprostou fundamentálnost zmíněného sklonu. Jak je nepochopitelný, tak je i rozpoznatelný. Není snad člověka, který by například někdy v životě nepocítil mučivé, neodbytné nutkání potrápit svého posluchače rozvláčností. Vypravěč si uvědomuje, že nudí: má upřímnou snahu bavit; jindy bývá stručný, přesný a jasný; užuž se mu derou na jazyk pádné a průzračné obraty; jen s námahou se krotí, aby je nepronesl; obává se hněvu toho, s kým mluví, a v duchu jej zažehnává; a přece mu hlavou bleskne myšlenka, že by mohl tento hněv všelijakými spletitostmi, vsuvkami a odbočkami vyvolat. Jediný záblesk  myšlenky  stačí.  Podnět  se  vystupňuje  v přání,  přání  v chuť,  chuť v neovladatelnou žádost a žádost je (k lítosti i hanbě mluvčího a bez ohledu na následky) ukojena.

Máme před sebou úkol, který musíme urychleně splnit. Víme, že odklad způsobí pohromu. Nejrozhodnější okamžik našeho života v nás jako břeskná polnice burcuje činorodou energii. Planeme, hoříme dychtivostí pustit se do díla a předtucha skvělého výsledku nám zapaluje duši. Musíme je stůj co stůj dokončit dnes, a přece je odložíme na zítřek. Proč? Na to není odpověď – můžeme jen říci, že máme zvrácený pocit, i když podstatě tohoto pojmu stejně nerozumíme. A je tu zítřek a s ním ještě nedočkavější, úzkostná snaha dostát své povinnosti, avšak právě s touto umocněnou snahou přichází i nepojmenovatelná, strašná, protože nezbadatelná touha po odkladu. Tato touha sílí, jak ubývá času. Nadchází poslední hodina, poslední hodina činu. Jsme zmítáni urputností zápasu, který se v nás odehrává, zápasu mezi hmatatelnou skutečností a nehmatatelným fantómem. Dospěl–li však svár až takhle daleko, je naše zápolení marné – fantóm musí zvítězit. Hodiny bijí – je to umíráček našim dobrým časům. A zároveň je to kuropění zaplašující ducha, který nás tak dlouho děsil. Odlétá – mizí – jsme volni. Někdejší energie se navrací. Teď bychom rádi pracovali. Ale běda, je pozdě!

Stojíme na pokraji srázu. Zíráme do propasti – motá se nám hlava, je nám špatně. Náš první popud je couvnout před nebezpečím. Z neznámých důvodů zůstáváme. Pozvolna naše nevolnost, závrať a děs vplývají do jakéhosi oparu nepojmenovatelného pocitu. Tento obláček ještě neznatelněji nabývá určitějších obrysů – tak jako se pára z láhve v Tisíci a jedné noci zhmotnila v džina. Avšak náš obláček na okraji propasti se zhmotňuje v podobu mnohem příšernější než kterýkoli džin nebo démon z pohádky, a přitom je to pouhá myšlenka, třebaže strašná, která nám mrazivě proniká do morku kostí barbarskou slastí své hrůzy. Není to nic než představa o tom, co budeme prožívat za střemhlavého pádu z takové výšky. A po tomto pádu, po tomto překotném sebezničení – právě proto, že vybavuje jednu z nejúděsnějších a nejohavnějších vidin o smrti a mukách, jaké je naše představivost schopna – právě pro tu příčinu po něm nyní tak úporně prahneme. A protože nás rozum od srázu varovně odhání, my se k němu o to zběsileji přibližujeme. Není vášně tak běsovsky nedočkavé, jako je vášeň člověka stojícího zděšeně nad propastí a blouznícího o skoku do hlubin. Kdyby si jen na vteřinku dovolil zapřemýšlet, byl by nevyhnutelně ztracen; neboť úvahy nás nabádají k rozvaze, nutí nás ustoupit, a právě

proto, tvrdím, ustoupit nemůžeme. Jestliže nás nezadrží přátelská ruka nebo jestliže se s náhlým vypětím všech sil nedokážeme vrhnout na pevný břeh propasti, pak skočíme a zahyneme.

Ať probíráme toto a podobné počínání z jakéhokoli zřetele, vždycky nacházíme jeho zdroj v duchu zvrácenosti. Chováme se nepřirozeně jen proto, že tušíme, že bychom se tak chovat neměli. Jiné srozumitelné pravidlo v tom nebo za tím nevězí; a mohli bychom v této zvrácenosti vidět věru úklady samého satanáše, kdybychom si neuvědomovali, že občas poslouží i dobré věci.

Rozhovořil jsem se tak široce proto, abych mohl jakžtakž odpovědět na vaši otázku – vysvětlit vám, proč tady jsem – uvést něco, co by aspoň trošinku naznačovalo důvod, proč mám na rukou tato pouta a proč pobývám v této cele odsouzence. Kdybych nebyl býval tak rozvláčný, byli byste mi teď buď zcela neporozuměli, anebo byste mne jako ta nejhorší chátra pokládali za šílence. Takto snadno pochopíte, že jsem jednou z nesčetných obětí Démona zvrácenosti.

Pochybuji, že by byl nějaký čin připravován důkladněji, s větším rozmyslem. Týdny, měsíce jsem promýšlel jak vraždu provést. Bezpočet plánů jsem zavrhl, protože jejich řešení skrývala možnost mého odhalení. Konečně jsem při četbě jistých francouzských memoárů objevil příběh o madame Pilauové, která málem podlehla otravě způsobené jedem, jímž byla náhodně napuštěna svíčka. Tato myšlenka rázem roznítila mou obraznost. Věděl jsem, že má oběť čítává v posteli. A věděl jsem, že žije v těsném a špatně větraném bytě. Ale není třeba, abych vás unavoval nepatřičnými podrobnostmi. Není třeba líčit vám, jak jednoduchou lstí jsem zaměnil voskovici ve svícnu u jeho lůžka za svíčku, kterou jsem sám vyrobil. Příštího jitra ho nalezli na lůžku mrtvého a koronerův výrok zněl: Zemřel z navštívení božího – smrt z rukou neznámého pachatele.

Zdědil jsem jeho majetek a po léta bylo všechno v nejlepším pořádku. Vůbec mi nepřišlo na mysl, že bych mohl být odhalen. Zbytků vražedné svíce jsem se obezřetně zbavil. Nikde jsem nezanechal ani stínek stopy, jejíž pomocí by mne mohli podezřívat, natož pak usvědčit ze zločinu. Nelze si představit, jak závratný pocit uspokojení mi zaplavoval hruď, kdykoli jsem se zamyslel nad svou absolutní bezpečností. Dlouhý čas jsem se tímto pocitem opájel. Poskytoval mi víc skutečné slasti než všechny toliko hmotné výhody, jež mi můj hřích přinášel. Avšak posléze nastala chvíle, od které takřka nepostřehnutelně začal příjemný pocit přecházet ve vtíravou, znepokojující myšlenku. Znepokojovala proto, že se ustavičně vtírala. Ani na vteřinku jsem od ní neměl pokoj. Právě tak nás obtěžuje – a bývá to běžné –, když nám protivně zní v uších (či spíše v paměti) nějaký banální popěvek nebo nezajímavý úryvek z opery. A netrpíme ostatně o nic méně, je–li to popěvek dobrý nebo operní árie vynikající. A tak jsem se nakonec znovu a znovu přistihoval, jak hloubám o své bezpečnosti a jak si tichým polohlasem opakuji pro sebe větu: "Nic mi nehrozí."

Když jsem se jednoho dne toulal ulicemi, zarazil jsem se při vyslovení těch tří navyklých slovíček – zašeptal jsem je téměř nahlas. V návalu vzteku jsem je pak takto rozšířil : "Nic mi nehrozí – nic mi nehrozí – ano – pokud nebudu takový blázen, abych se sám přiznal."

Sotva jsem tato slova pronesl, pocítil jsem, jak se mi do srdce vkrádá ledový chlad. Předtím jsem už zažil nejeden takový záchvat zvrácenosti (jejich povahu jsem se tu pokoušel objasnit) a dobře jsem se upamatoval, že jsem jejich náporu nedokázal ani jednou odolat. A nyní mé vlastní, bezděčné, hypnotizující vnuknutí, že bych snad

mohl být takový blázen a přiznat se k vraždě, kterou jsem spáchal, strmělo přede mnou, jako sám duch zavražděného – a mlčky mne zvalo do náruče smrti.

Zprvu jsem se pokusil setřást tu tíživou můru. Rázně jsem vykročil – šel jsem rychle – stále rychleji a rychleji – dal jsem se do běhu. Strašlivě se mi chtělo křičet. Jako příboj na mne dotíraly myšlenky a každá nová vlna mne drtila novým děsem, neboť běda ! – věděl jsem – příliš dobře jsem věděl, že myslet v mém postavení znamená prohrát. Rozběhl jsem se ještě rychleji. Pádil jsem jako šílenec přeplněnými ulicemi. Lidé se mne posléze vylekali a začali mne stíhat. Tehdy jsem si uvědomil, že se můj osud naplnil. Kdybych si byl mohl vyrvat jazyk – byl bych to udělal – ale do uší mi stále zaléhal drsný hlas a ještě drsnější ruka mne popadla za rameno. Otočil jsem se – a lapl po dechu. Chvilku jsem zakoušel muka rdoušeného; oslepl jsem, ohluchl, potácel se závratí; a pak jako by mne nějaký neviditelný běs udeřil tvrdou dlaní do zad. Dlouho utajované tajemství se mi vydralo z duše.

Říkají, že jsem mluvil zřetelně a jasně, avšak s nápadným důrazem a vášnivým chvatem, jako bych se strachoval, aby mě nepřerušili dřív, než dokončím krátkou, ale smysluplnou výpověd, jíž jsem se vydával do rukou kata a do bran pekel.

Když jsem vylíčil vše, co by mě před soudem plně usvědčilo, klesl jsem v mdlobách k zemi.

Ale proč ještě něco dodávat? Dnes jsem zde a tíží mě řetězy! Zítra budu bez pout! Ale kde?

Muž davu

Medailon

MEDAILÓN

Egli é vivo e parlerebbe se non osservasse la regola del silenzio (Nápis pod italským obrazem sv. Bruna

(it.) – Je živý a mluvil by, kdyby nezachovával příkaz mlčení).

Již dlouho mne spalovala vysoká horečka. Vyčerpal jsem všechny utišující prostředky, které v tomto pustém apeninském kraji byly po ruce – avšak bez výsledku. Můj sluha a jediný ošetřovatel v opuštěném zámku byl příliš neklidný a také neobratný, aby se odvážil pustit mi žilou; ostatně v bitce s bandity jsem ztratil víc než dost krve. Také nebylo radno, aby ode mne odcházel shánět někde pomoc. Nakonec jsem si vzpomněl na balíček opia, který ležel spolu s tabákem v pouzdru mé vodní dýmky; v Cařihradě jsem si totiž navykl kouřit s tabákem i tuto omamnou látku. Pedro mi podal pouzdro. Sáhl jsem dovnitř a našel narkotikum. Když jsem si však chtěl kousek ukrojit, zarazil jsem se. Při kouření na tom zvlášť nezáleželo, jaké množství jsem ho požil. Obvykle jsem hlavičku dýmky naplnil do poloviny směsí, složenou z dvou rovných dílů opia a tabáku. Stávalo se, že jsem vykouřil celý obsah a nepocítil přitom žádný zvláštní účinek; někdy však jsem nevykouřil ani dvě třetiny dýmky a již se dostavily až zarážející příznaky duševní poruchy a varovaly mne, abych ustal. Jed ovšem účinkoval jen pozvolna, takže požitek byl bez jakéhokoli nebezpečí. Teď jsem ale stál před něčím novým. Až dosud jsem opium nepolykal. Požíval jsem čas od času laudanum a morfium a před požitím těchto narkotik bych nebyl zaváhal. Neměl jsem však tušení, jak se zachází s tímto jedem v tuhém stavu. Pedro věděl o správném dávkování právě tak málo jako já, a tak jsem byl v nouzi odkázán na pouhý odhad. Přesto jsem se nijak zvlášť nezneklidnil – prostě jsem se rozhodl brát lék postupně. Řekl jsem si, že spolknu nejdříve jen velmi nepatrnou dávku. Jestliže nezapůsobí, budu ji opakovat; a tak budu pokračovat, dokud horečka nepoleví, dokud se nedostaví spánek, po němž tolik prahnu a který již skoro týden neoblažil mé rozjitřené smysly. Není pochyby o tom, že právě táto zjitřenost smyslů, to tupé třeštění, jež mne již zachvacovalo, zbavilo můj rozum souvislého vnímání a tak jej zatemnilo, že jsem už nerozeznával velké věci od malých, neboť jsem je nemohl srovnávat podle ustálených měřítek. V této chvíli jsem vůbec netušil, že to, co jsem pokládal za mizivou dávku opia, mohla být právě tak dobře dávka přemrštěně veliká. Naopak, vzpomínám, jak jsem s jistotou odměřil svou dávku tak, že jsem ji porovnal s celkovým množstvím opia, které jsem měl. A tak dávka, kterou jsem nakonec spolkl – a spolkl jsem ji bez obav – byla zajisté jen malou částí kusu, který jsem držel v ruce.

Zámek, do kterého se můj sluha odvážil vniknout násilím jen proto, že nechtěl připustit, abych s těžkým zraněním nocoval pod širým nebem – byl jednou z oněch navršenin ponurosti a pompy, jaké se od nepaměti chmuří v Apeninském pohoří; a chmuří se právě tak ve skutečnosti, jako v románech paní Radcliffové. Bylo zřejmé, že zámek byl jen dočasně a před nedávnem opuštěn. Usídlili jsme se v jedné z menších, ne tak honosně zařízených komnat, která ležela v odlehlé věži budovy. Místnost byla bohatě vyzdobena, všechno však bylo potrhané a staromódní. Na stěnách visely čalouny, pokryté rozmanitými a roztodivnými zbraněmi a trofejemi, jakož i neobvykle velkým počtem smělých moderních obrazů v rámech s bohatými zlatými arabeskami. A tyto obrazy, jež visely nejen na hlavních stěnách pokoje, ale i v četných výklencích, které si bizarní architektura zámku nedovedla odpustit, tyto obrazy mne patrně vlivem začínajícího deliria nesmírně zaujaly. Přikázal jsem tedy Pedrovi, aby zavřel těžké okenice – byla už beztak noc –, zažehl svíce vysokého kandelábru, který stál v hlavách mého lůžka, a rozhrnul dokořán třásněmi zdobené závěsy z černého sametu, které postel obklopovaly. Vyslovil jsem tato přání proto,

abych si mohl v případě, že neusnu, alespoň střídavě prohlížet obrazy a pročítat svazeček, který jsem nalezl na podušce a který se zabýval jejich popisem a rozborem.

Dlouho, předlouho jsem četl – a zbožně, obdivně se díval. Rychle a opojně prchaly hodiny a blížila se půlnoc. Když se mi pak poloha svícnu znelíbila, natáhl jsem s námahou ruku (nechtěje rušit dřímajícího sluhu) a přisunul svícen tak, aby jeho světla dopadala přímo na knihu.

To však mělo naprosto nepředvídaný účinek. Paprsky četných svící (a bylo jich mnoho) ozářily náhle výklenek, na který jeden ze sloupů lůžka vrhal až dosud hluboký stín. Tak jsem spatřil v živém osvětlení obraz, kterého jsem si předtím nevšiml. Byla to podobizna dívenky dozrávající v ženu. Jen letmo jsem pohlédl na obraz – a zavřel oči. Co mne k tomu vedlo, to mi zprvu unikalo, ale s přivřenými víčky jsem v duchu přemítal, proč jsem vlastně zavřel oči. Byl to naléhavý popud, kterým jsem chtěl zřejmě získat čas na rozmyšlení, chtěl jsem si ověřit, zda mne zrak neklame, chtěl jsem zklidnit a zkrotit svou fantazii – připravit se na střízlivější a spolehlivější pohled. Za okamžik jsem se upřeně zahleděl na obraz.

Teď jsem ani trochu nepochyboval, že vidím jasně, neboť první záblesk svic na plátně jako by rozehnal dřímotné mrákoty jež obestíraly mé smysly, a vyburcoval mne rázem k plnému vědomí.

Řekl jsem již, že to byla podobizna mladé dívky, a jak tomu bývá u medailónů, zachycovala pouze hlavu a ramena. Byla malována stylem, jakým s oblibou maluje své hlavičky Sully. Paže, ňadra i obrysy zářících vlasů vplývaly neznatelně do nejasného, a přece hlubokého stínu, který tvořil pozadí celku. Rám byl oválný, bohatě zlacený, zdobený maurským filigránem. Jako umělecké dílo nemohlo nic vzbudit větší obdiv než obraz sám. A přece to bylo něco jiného než dokonalost malby, než nesmrtelná krása zpodobené tváře, co na mne tak prudce a tak mocně zapůsobilo. Je také vyloučeno, že si má fantazie probuzená z polospánku zaměnila omylem tvář obrazu za tvář živé osoby. Rozeznával jsem přece okamžitě příznačné rysy malířské školy a rámu – a to jistě tuto představu již v samém zárodku zaplašilo. Nad tím vším jsem se teď vážně zamyslil a snad celou hodinu jsem tak napůl ležel, napůl seděl, zíraje utkvěle na portrét. Konečně se mi zdálo, že jsem poznal tajemství jeho účinku, a klesl jsem opět do lůžka. Poznal jsem, že čarovné kouzlo obrazu tkví v naprosté živoucnosti výrazu, který mne zprvu ohromil, potom zmátl, uchvátil a zděsil. S niternou, posvátnou hrůzou jsem postavil svícen na původní místo. Příčina mého hlubokého vzrušení zmizela mi tak z očí a já jsem dychtivě sáhl po svazku, který pojednával o obrazech a líčil jejich historii. Vyhledal jsem číslo, kterým byl označen medailón, a četl tato temná, podivná slova:

"Byla to dívenka převzácné krásy, a jak byla líbezná, tak byla i plná šťastné pohody. Neblahá však chvíle, kdy spatřila malíře, kdy k němu zahořela láskou, kdy si ho vzala za muže. On – náruživý, hloubavý a přísný, měl již jednu nevěstu: své umění. Ona – dívenka převzácné krásy a právě tak líbezná, jako plná šťastné pohody, rozjasnělá, úsměvná a dovádivá jako mladá srna, vše milovala, ze všeho se těšila; nenáviděla pouze umění, jež jí bylo sokem, děsila se pouze palety, štětce a ostatních ošklivých nástrojů, jež ji okrádaly o tvář milého. A tak tato paní vyslechla jistě s hrůzou přání malíře, namalovat portrét své mladé ženy. Ale byla pokorná a poslušná a sedávala odevzdaně po mnoho týdnů v temném, vysokém arkýři, kam pouze shora prosvítalo trochu světla na šedavé plátno. Malíř však planul pro své dílo a dlouhé hodiny a dlouhé dny na něm nepřestával pracovat. A byl to muž náruživý, nezkrotný a zasmušilý a svému zanícení propadal. Neviděl proto, že světlo, tak děsivě ozařující osamělou věžičku, hubí zdraví i ducha jeho manželky; všichni ji viděli chřadnout, jenom on ne. Ona se však stále usmívala a nestýskala si, neboť viděla, s jakou horoucí a spalující rozkoší se malíř (tehdy již slavný) pustil do svého díla, jak se dnem i nocí lopotí, aby vytvořil podobu té, která jej miluje, která však denně umdlévá a slábne. A vskutku, kdo podobiznu spatřil, hovořil zjihlým hlasem o věrnosti podoby jako o zázraku, který dotvrzuje nejen malířovo umění, ale i jeho hlubokou lásku k ženě, kterou tak nepřekonatelně zpodobil. Když však později práci dokončoval, nikdo už do věže nesměl. Malíř byl teď již posedlý tvůrčím zápalem, nespouštěl z plátna oči, ba i na tvář své ženy jen zřídkakdy pohlédl. A neviděl, že barvy, které roztírá na plátna, ubírá z líček té, která sedí před ním. A když uplynulo mnoho týdnů a zbývaly už jen maličkosti přičinit, pouhý dotek štětce na rtech, pouhý stínek barvy v oku, duch paní opět vzplál jako plamen v nitru lampy. A potom se štětec dotkl rtů, stínek zbarvil oko – a malíř stanul na okamžik před dílem, které vytvořil. Ale v příštím okamžiku, zíraje dále na obraz, začal se chvět a sinat a v úděsu zvolal: ,Toto je opravdu život sám!` Pak se prudce otočil k své milované – byla mrtva!”

Král Mor

Systém doktora Téra a profesora Péra

METODA DOKTORA TÉRA A PROFESORA PÉRA

Na podzim roku nepříliš vzdáleného jsem se na cestách po nejjižnějších provinciích Francie octl pouhých několik mil od jistého maison de santé neboli soukromého blázince, o němž jsem mnoho slyšel v Paříži od svých přátel z lékařských kruhů. Poněvadž jsem nikdy podobné sanatorium nenavštívil, nechtěl jsem propást tuto příhodnou příležitost, a navrhl jsem proto svému společníkovi (pánovi, s nímž jsem se náhodou seznámil před několika dny), abychom asi tak na hodinu na dvě odbočili a ústav si prohlédli. Byl proti tomu – omlouvaje se předně, že pospíchá a za druhé že ho děsí, což je zcela běžné, pohled na lidi duševně choré. Prosil mě však, abych se na něho nijak neohlížel a klidně ukojil svou zvědavost, on že pomalu pojede dál, takže ho mohu ještě během dne, nejpozději příštího dne dohonit. Když se se mnou loučil, napadlo mě, že přístup do ústavu nebude možná tak snadný, a sdělil jsem mu své obavy. Odpověděl, že neznám–li se osobně s ředitelem monsieur Maillardem, nebo nemám–li nějaký doporučující dopis, mohu opravdu narazit na potíže, neboť předpisy těchto soukromých blázinců bývají přísnější než řady veřejných nemocnic. Sám se prý před několika lety s Maillardem seznámil a pomůže mi aspoň tak, že se mnou zajede až k bráně budovy a představí mne; dovnitř mu však jeho vztah k duševním chorobám nedovolí vstoupit.

Poděkoval jsem mu a hned jsme zahnuli z hlavní silnice na travnatou stezku, která se asi po půlhodině jízdy bezmála ztrácela v hustém lese, pokrývajícím úpatí hory. Tímto zavlhlým, ponurým porostem jsme projížděli asi dvě míle a pak se před námi objevil zmíněný maison de santé. Byl to fantastický zámek, téměř na spadnutí, a sotva se dalo věřit, že pro svou starobu a zchátralost je vůbec obyvatelný. Jeho vzhled mi naháněl hrůzu; zastavil jsem koně a užuž jsem se rozhodl zamířit zpátky; pak jsem se však za svou slabost zastyděl a jel jsem dál.

Když jsme dorazili k bráně, všiml jsem si, že je pootevřená a že z ní vykukuje tvář nějakého muže. Vzápětí tento muž vyšel ven, oslovil jménem mého společníka, srdečně si s ním potřásl rukou a prosil ho, aby sestoupil z koně. Byl to sám monsieur Maillard. Byl to statný, vzhledný pán staré školy, uhlazených způsobů a vyzařovala z něho jistá vážnost, důstojnost a velmi výrazná autorita.

Můj známý mne představil a zmínil se o mém přání prohlédnout si ústavní zařízení. Jakmile ho monsieur Maillard ujistil, že se mi plně věnuje, rozloučil se a už jsem ho víckrát neviděl.

Když odjel, zavedl mne ředitel do malého, velice úpravného salónu, v němž kromě mnoha jiných známek vybraného vkusu bylo množství knih, kreseb, květináčů a hudebních nástrojů. V krbu plápolal přívětivý oheň. U klavíru seděla mladá, velice krásná žena a zpívala árii z Belliniho; jakmile jsem vstoupil, přestala zpívat a přijala mne s milou zdvořilostí. Měla tichý hlas a celé její vystupování bylo zdrženlivé. Také jsem měl dojem, že v její tváři rozpoznávám stopy jakéhosi žalu: byla neobyčejně bledá, i když to byla bledost – aspoň v mých očích – ne nepůvabná. Byla v hlubokém smutku a probouzela ve mně smíšené pocity úcty, zájmu a obdivu.

V Paříži jsem se doslechl, že ústav monsieur Maillarda se řídí zásadami, jimž se obecně přezdívá "utišující metoda" – že se tu.vůbec nepoužívá trestů, že tu dokonce jen zřídkakdy nemocné zavírají, že pacienti, i když jsou tajně hlídáni, požívají zdánlivě značné svobody a že se většina z nich smí volně potulovat po budově a zahradách v občanských šatech jako lidé se zdravým rozumem.

To všechno jsem si uvědomoval a v hovoru s mladou dámou jsem se měl na pozoru – nebyl jsem si totiž tak docela jist, že je příčetná; ostatně jakýsi těkavý lesk v jejích očích mi dával tušit, že není duševně zdravá. Omezil jsem se proto jen na běžné náměty, které by podle mého mínění neznepokojily či nepodráždily ani šílence. Na všechno, co jsem říkal, odpovídala naprosto věcně, a dokonce i její vlastní originální postřehy zněly zcela rozumně; avšak moje letitá zkušenost s iracionálními projevy šílenství mne nabádala, abych nevěřil podobným důkazům normálnosti, a proto jsem zůstal během celé rozmluvy tak opatrný, jak jsem byl na začátku.

Potom přinesl elegantní sluha v livreji podnos s ovocem, vínem a jiným občerstvením, z něhož jsem si posloužil, a brzy nato dáma pokoj opustila. Když odešla, pohlédl jsem tázavě na svého hostitele.

"Ne," řekl, "ach ne – ta patří k rodině – to je má neteř – skvělá, vzdělaná žena."

"Promiňte mi prosím moje podezření," odpověděl jsem, "ale vám jistě nebude zatěžko mi odpustit. V Paříži velmi oceňují, jak výborně si zde vedete, a domníval jsem se, že je docela možné – nu, rozumíte –"

"Ano, ano – už se neomlouvejte – naopak, je spíš na mně, abych vám poděkoval, s jakou chvályhodnou obezřetností jste si počínal. Málokdy se u mladých mužů shledáváme s takovou rozvahou a neuváženost ze strany našich návštěvníků přivodila nejednu trapnou mrzutost. Když ještě platila moje dřívější metoda a pacientům bylo dovoleno všude se volně procházet, často je nerozumní lidé, kteří si přišli prohlédnout náš dům, vydráždili k nebezpečným záchvatům zuřivosti. Proto jsem byl nucen zavést přísná omezení a povoluji přístup do ústavu jen osobám, na jejichž takt se mohu spolehnout."

"Když ještě platila vaše dřívější metoda!" opakoval jsem jeho slova. "Mám tomu rozumět tak, že ona utišující metoda, o které jsem tolik slyšel, se zde už neuplatňuje?"

"Je to několik týdnů," odpověděl, "co jsme se rozhodli navždy s ní skoncovat." "Opravdu ? Já žasnu!"

"Došli jsme k nezvratnému závěru, pane," řekl s povzdechem, "že se musíme vrátit k někdejší praxi. Vážné nebezpečí, které s sebou utišující metoda přinášela, vytrvale hrozilo a její přednosti byly značně přeceňovány. Myslím si, pane, že v tomto ústavu – jestli vůbec někde – byla poctivě vyzkoušena. Udělali jsme všechno, co je v rámci rozumné lidskosti možné. Škoda že jste k nám nezavítal dřív – mohl jste to na vlastní oči posoudit. Ale předpokládám, že jste obeznámen s utišující terapií – tedy, jak je praktikována."

"Ne tak docela. To, co vím, pochází z třetí čtvrté ruky."

"Nuže, obecně se dá o ní říci, že je to metoda, při níž se pacientům vyhovuje ve všem, nač si vzpomenou – jsou ménagés, jak říkáme. Žádnou smyšlenku, kterou si nemocný vzal do hlavy, jsme mu nevyvraceli. Naopak, byli jsme k jeho nápadům nejen shovívaví, ale ještě jsme ho v nich povzbuzovali, a tak se nám podařilo mnohé natrvalo vyléčit. Nic tak nerozruší chabý mozek choromyslného jako logické přesvědčování – reductio ad absurdum. Měli jsme tu například muže, který si představoval, že je kuře. Léčba spočívala v tom, že jsme tuto představu brali jako skutečnost – vytýkali jsme pacientovi, že se to z hlouposti jako fakt zdráhá přijmout – a také jsme mu týden odpírali jakoukoli jinou potravu, než jaká se běžně dává kuřatům. A tak trocha zrní a drobného štěrku udělaly divy."

"A tento způsob uklidňování – to bylo všechno?"

"Zdaleka ne. Hodně jsme spoléhali na prosté formy rozptýlení, jako je hudba, tanec, tělocvik vůbec, karetní hry, četba jistého druhu a podobně. S každým jednotlivým pacientem jsme se snažili jednat, jako by byl postižen nějakým běžným fyzickým neduhem, a nikdy zde nepadlo slovo šílenství. Významnou úlohu hrálo i to, že jsme každého chovance pověřili, aby střežil počínání všech ostatních. Projevit důvěru v soudnost či pochopení ze strany duševně chorého, znamená cele si ho získat. Proto jsme se také obešli bez nákladného opatrovnického personálu."

"A to jste vůbec své svěřence netrestali?" "Naprosto ne."

"A nikdy jste je nezavírali?"

"Velmi zřídka. Tu a tam, když se stav nemocného kriticky zhoršil nebo u něho náhle propukla zuřivost, odstranili jsme ho do odloučené cely, aby nenakazil ostatní, a tam jsme ho drželi tak dlouho, dokud jsme ho zase nemohli propustit mezi jeho přátele – maniakální zuřivce tu totiž nemáme. Tyto případy bývají obvykle dopravovány do veřejných nemocnic."

"Nu, a teď jste všechno změnili – myslíte, že k lepšímu?"

"Rozhodně. Metoda měla své nevýhody, a dokonce byla nebezpečná. Naštěstí ji už ve všech francouzských soukromých sanatoriích zavrhli."

"Velmi mě překvapuje, co se od vás dovídám," řekl jsem. "Byl jsem totiž pevně přesvědčen, že dnes už se v celé zemi jinou metodou šílenství ani neléčí."

"Jste ještě mladý, milý příteli," odvětil můj hostitel, "ale přijde čas, kdy se naučíte samostatně posuzovat, co se děje ve světě, kdy přestanete spoléhat na tlachy druhých. Nevěřte ničemu, co slyšíte, a jenom polovině toho, co vidíte. Pokud jde o naše soukromá sanatoria, zřejmě vám nějaký ignorant něco nakukal. Ale po večeři, až se zotavíte z únavy po dlouhé jízdě, vás milerád provedu po domě a seznámím vás s metodou, která podle mého názoru i podle mínění všech, kdo ji zažili v praxi, je daleko nejúčinnější ze všech systémů, na jaké se až dosud přišlo."

"Je to váš systém?" zeptal jsem se. "Vy sám jste jej objevil?"

"Jsem hrdý na to," odvětil, "že vám mohu přitakat – mám na něm svůj podíl."

Takto jsem asi hodinu nebo dvě rozmlouval s monsieur Maillardem, který mi přitom ukazoval místní zahrady a skleníky.

"Zatím vám ještě nemohu předvést své pacienty," řekl. "Tato setkání působí na citlivější povahy vždycky poněkud otřesně a nerad bych vám kazil chuť k jídlu. Povečeříme. Mohu vám nabídnout telecí á la Saint Menehoult s květákem v omáčce velouté a na zapití sklenku Clos de Vougeôt – to vám nervy dostatečně posílí."

V šest hodin byla ohlášena večeře a můj hostitel mne uvedl do prostorné jídelny, kde už byla shromážděna početná společnost – celkem pětadvacet až třicet lidí. Na první pohled patřili k vyšším vrstvám – nepochybně lidé šlechtického původu – ačkoli jsem měl dojem, že jsou až přemrštěně vyšňoření; jejich oblečení silně připomínalo okázalou parádu starého dvora. Aspoň dvě třetiny hostí, jak jsem si všiml, tvořily dámy; a dnešní Pařížan by o některých z nich sotva mohl říci, že jsou oblečeny s vybraným vkusem. Mnohé dámy například, které jistě už překročily sedmdesátku, měly na sobě spoustu šperků, náramků a náušnic a paže i ňadra nosily necudně

odhaleny. Také mi neušlo, že jen velmi málo šatů je dobře ušito – nebo jich aspoň velmi málo padlo jejich majitelům. Jak jsem se rozhlížel, objevil jsem onu zajímavou dívku, kterou mi v malém salónku představil monsieur Maillard, ale k svému nemalému překvapení jsem zjistil, že má na sobě krinolínu, na nohou střevíčky s vysokými podpatky a na hlavě špinavý čepec z bruselské krajky, který byl tak objemný, že se pod ním její obličej komicky ztrácel. Když jsem ji viděl odpoledne, byla v hlubokém smutku, a ten jí slušel mnohem lépe. Zkrátka, v oblečení celé té společnosti bylo cosi pitvorného, co mne zprvu přivedlo k mému původnímu dojmu, že jde o "utišující metodu", a vnuklo mi i podezření, že monsieur Maillard mě chce po dobu večeře klamat, aby mne ušetřil nepříjemného pocitu, že večeřím s blázny; ale pak jsem si vzpomněl co mi říkali v Paříži o obyvatelích jižních provincií, jací to jsou podivínští, výstřední lidé, zatížení spoustou zastaralých názorů; a když jsem se pak dal s některými stolovníky do hovoru, mé předchozí obavy se záhy zcela rozplynuly.

Jídelna sama, třebaže se zdála dosti pohodlná a prostorově vyvážená, neoplývala zrovna velkou elegancí. Na podlaze například nebyly koberce; ovšem ve Francii se dost často obejdou bez koberců. Také okna byla holá, bez záclon; zavřené okenice byly bezpečně zajištěny železnými tyčemi, upevněnými napříč, jak to vídáme u našich obyčejných krámských výloh. Místnost tvořila, jak jsem si všiml, samostatné obdélníkové křídlo zámku, takže okna tu byla ze tří stran a dveře ve zbývající stěně. Bylo tam všehovšudy deset oken.

Tabule byla prostřena víc než bohatě. Byla obtížena mísami a přímo přetížena lahůdkami – hojnost téměř barbarská. Kupy jídel by stačily nasytit snad i bájné obry. Jakživ jsem neviděl tak marnotratně plýtvat takovými dobrotami. Čeho se ovšem znatelně nedostávalo, byl vkus v uspořádání; a mé oči, přivyklé mírnému světlu, žalostně trpěly oslnivou září z ohromného množství voskových svící v stříbrných svícnech, jež byly rozloženy jak na stole, tak po celé místnosti – kde se jen dalo. Několik čilých sluhů bylo neustále v pohotovosti a na velikém stole v odlehlejším koutě síně sedělo sedm nebo osm hudebníků s houslemi, píšťalami, pozouny a bubnem. Tito chlapíci mi během jídla co chvíli drásali nervy vyluzováním roztodivných zvuků, jež měly být hudbou a které všem přítomným kromě mne zřejmě velice lahodily.

Celkově jsem se nemohl ubránit dojmu, že ve všem, co kolem sebe vidím, je cosi bizarního – ale svět se koneckonců skládá z všelijakých lidí s nejrůznějšími nápady, způsoby myšlení i tradičními zvyklostmi. Také jsem už pěkný kus světa zcestoval, abych se dal něčím jen tak překvapit – nil admirari je moje heslo. A tak jsem se docela klidně posadil po pravici svého hostitele, a protože jsem měl náramný apetyt, pustil jsem se s vervou do pochutin před sebou.

Mezitím plynul živý, duchaplný hovor. Převládaly v něm jako obvykle dámy. Téměř všichni členové společnosti, jak jsem brzy zjistil, byli velice vzdělaní; a můj hostitel byl hotovou snůškou bodrých anekdot. Mluvil zřejmě docela ochotně o svém postavení ředitele blázince a duševní choroby byly vůbec – k mému nemalému údivu – oblíbeným námětem všech hostí. Vyprávěly se četné historky dotýkající se vrtochů místních pacientů.

"Měli jsme tu kdysi chlapíka," pravil tlustý mužík vpravo ode mne, "chlapíka, který si namlouval, že je čajník. A mimochodem, není to zvláštní, jak často zrovna tahle podivnůstka vleze bláznům na mozek? Stěží byste našli ve Francii sanatorium, kde by nechovali lidský čajník. Náš džentlmen byl čajníkem ze starého cínu a každé ráno se důkladně leštil jelenicí a plavenou křídou."

"A pak jsme tu měli před nedávnem člověka," řekl vysoký muž přímo proti mně, "který si vzal do hlavy, že je osel – a obrazně řečeno jím doopravdy byl. Hodně se nás nazlobil a měli jsme co dělat, abychom ho udrželi na uzdě. Dlouho nechtěl jíst nic jiného než bodláky, ale brzy jsme ho z toho vyléčili: nedali jsme mu totiž vůbec nic jiného k jídlu. Potom zas bez ustání vyhazoval – takhle – tak –"

"Ale pane De Kocku! Kroťte se, prosím vás, buďte tak laskav!" přerušila ho stará dáma sedící vedle něho. "Co to s těma nohama vyvádíte? Vždyť jste mi pokopal brokát! Copak je nutné ilustrovat tak názorně, co chcete říci? Tady náš přítel by vám jistě rozuměl i bez takových demonstrací. Jste namouvěru skoro stejný osel, za jakého se považoval ten ubožák. Předvádíte to ovšem věrně, to musím uznat."

"Mille pardons! Mamselle!" zvolal monsieur De Kock, když byl takto pokárán. "Tisíckrát prosím za odpuštění! Nechtěl jsem vás urazit. Mamselle Laplaceová – monsieur De Kock by si pokládal za čest připít si s vámi."

Poté se monsieur De Kock hluboce uklonil, velmi obřadně si políbil ruku a připil si vína se slečnou Laplaceovou.

"Dovolte mi, mon ami," oslovil mě teď monsieur Maillard, "dovolte, abych vám nabídl kousek tady z toho telecího á la Saint Menehoult – uvidíte, že vám zachutná."

V témž okamžiku se třem statným číšníkům šťastně podařilo složit na stůl ohromnou mísu či spíše vál s čímsi, co jsem pokládal za "monstrum horrendum, informe, ingens, cui lumen ademptum." (Strašlivá, hrozná obluda, očí zbavená. [Z Vergiliovy Aneidy]). Při bližším ohledání jsem však zjistil, že je to jen telátko upečené v celku, posazené na kolena, s jablkem v hubě, jak se podle anglického způsobu upravuje zajíc.

"Ne prosím, děkuji," odvětil jsem. "Po pravdě řečeno, nestojím nijak zvlášť o telecí á la Saint – už nevím který svatý – nesvědčí totiž mému žaludku. Ale vyměním si talíř a okusím králíka."

Na stole bylo několik mís s vedlejším chodem, který vypadal jako obyčejný francouzský králík – je to delikatesa, kterou mohu vřele doporučit.

"Pierre," zvolal hostitel, "vyměň pánovi talíř a dej mu porci tady z toho králíka au– chat!"

"Porci čeho?" řekl jsem.

"Králíka au–chat – na způsob kočky."

"Ó raději ne – přece jen jsem si to rozmyslel. Vezmu si jenom kousek šunky."

U těchhle provinciálních lidí člověk vůbec neví, co vlastně jí, pomyslel jsem si. Toho jejich králíka au–chat ani neochutnám – a mám–li být upřímný, i jejich kočku á la králík bych si odpustil.

"A potom," ozval se mrtvolně vyhlížející muž na konci tabule, navazuje nit hovoru, kde byla přetržena, "potom – vedle jiných pomatenců – jsme tu měli před časem pacienta, který se velice zatvrzele vydával za cordobský sýr a s nožem v ruce obcházel přátele a vybízel je, aby aspoň ždibet ochutnali z jeho lýtka."

"Byl to bezesporu ohromný pitomec," vpadl kdosi do řeči, "ale nedá se srovnat s jistým člověkem, kterého všichni kromě tady toho cizího pána – dobře známe. Mám na mysli chlapíka, který se pokládal za láhev šampaňského a ustavičně vybuchoval a šuměl."

Nato si mluvčí velmi neomaleně – jak se mi zdálo – strčil pravý palec do levého koutku úst, prudce jej vytáhl se zvukem připomínajícím bouchnutí zátky, pak obratně přitlačil jazyk k zubům a po několik minut ostře syčel a šuměl, napodobuje pěnivý klokot šampaňského. Bylo zcela očividné, že se monsieur Maillardovi toto počínání dvakrát nezamlouvá, ale nic na to neříkal a hovor navázal velice hubený, drobný pán s mohutnou parukou.

"A pak tu byl jeden idiot," řekl, "který si namlouval, že je žabák – a také se mu mimochodem do značné míry podobal. Přál bych vám ho vidět, pane," obrátil se řečník ke mně, "to by vám srdce zaplesalo, kdybyste viděl, jak přirozeně si vedl. Jestli ten člověk nebyl žabák, pane, pak mi nezbývá než litovat, že jím doopravdy nebyl. Jeho kvákání – takhle : kuááák, kuáák! – to vám byl tón – tón hes – jaký v životě neuslyšíte. A když po dvou, po třech sklenkách vína vystrčil lokty na stůl – takhle – a roztáhl ústa – takhle – a takhle vyvalil oči a strašně rychle jimi začal mrkat – takhle – pak vám namouduši řeknu, pane, že byste zkoprněl údivem nad jeho skvělým talentem."

"O tom nepochybuji," řekl jsem.

"A pak," pravil další muž, "pak tu byl Petit Gaillard, který si o sobě myslel, že je šňupec tabáku a upřímně ho rmoutilo, že sám sebe nemůže nabrat mezi palec a ukazovák."

"A pak tu byl Jules Desouliéres – a ten byl doopravdy geniální – byl posedlý představou, že je dýně. Pořád dotíral na kuchaře, aby z něho udělal nákyp, což kuchař uraženě odmítal. Já osobně bych nechtěl přísahat, že takový dýňový nákyp á la Desouliéres by nebyla znamenitá pochoutka."

"Já žasnu!" zvolal jsem a pátravě jsem se podíval na monsieur Maillarda.

"Hahaha!" smál se tento pán. "Hehehe! Hihihi! Hohoho! Huhuhu! To se namouduši povedlo! Jaképak žasnu, mon ami? Náš přítel je šprýmař – drôle – nesmíte ho brát tak doslova."

"A pak," spustil jiný člen společnosti, "pak tu byl Bouffon Le Grand – další svérázná osobnost. Pomátl se z lásky a umanul si, že vlastní dvě hlavy. O jedné z nich tvrdil, že je Ciceronova; druhá se podle něho skládala ještě ze dvou dalších: od temene po ústa patřila Démosthenovi, od úst k bradě lordu Broughamovi. Není vyloučeno, že se mýlil, ale byl by nás přesvědčil, že má pravdu – byl totiž neobyčejně výmluvný. Byl to náruživý řečník a nedokázal svou vášeň opanovat. Stávalo se například, že vyskočil na jídelní stůl – takhle – a – a –"

Tu mu přítel, který seděl vedle něho, položil ruku na rameno a pošeptal mu do ucha pár slov; vypravěč okamžitě zmlkl a klesl zpátky do křesla.

"A pak," řekl jeho šeptající soused, "pak tu byl Boullard, vlček. Mluvím o něm jako o vlčku, protože mu vlezl do hlavy groteskní, ale ne tak docela nesmyslný nápad, že se proměnil v dětskou hračku známou jako vlček. Válel byste se smíchy, kdybyste ho viděl, jak se vrtí. Hodinu se vám vydržel točit na podpatku – takhle –"

A.tu mu přítel, kterého předtím přerušil, prokázal stejnou službu – také mu coci zašeptal.

"Ale váš pan Boullard," zaječela stará dáma, "byl přece blázen, v nejlepším případě velice hloupý blázen, protože kdo kdy slyšel, smím–li se zeptat, o lidském vlčku? To je absurdní. To madame Joyeusová, jak dobře víte, nebyla takhle pominutá. Měla sice

svůj vrtoch, ale vedl ji instinkt se zdravým rozumem a přinášela radost všem, kdo měli čest ji znát. Po zralé úvaze přišla na to, že jakousi náhodou se proměnila v malého kohoutka; ale jako kohoutek se taky uměla chovat. Úchvatně třepotala křídly – tak – takhle – tak – a co se kokrhání týká – prostě rozkošné! Kykyryký! Kykyry kykyry kykyrykýýýýýý!"

"Madame Joyeusová, kroťte se laskavě!" přerušil ji velmi rozzlobeně náš hostitel. "Buď se budete chovat jako dáma, anebo půjdete od stolu – račte si vybrat."

Dáma (kterou jsem po historce o madame Joyeusové, již právě vylíčila, slyšel s nemalým údivem oslovit jako madame Joyeusovou) se začervenala až po uši a zdálo se, že jí je pokárání krajně trapné. Svěsila hlavu a už ani nehlesla. Avšak jiná, mladší dáma navázala na předchozí téma. Byla to moje krásná dívenka ze salónku!

"Ach, madame Joyeusová byla opravdu blázen!" zvolala. "Zato v názoru Eugenie Salsafettové jsem shledávala něco skutečně rozumného. Byla to půvabná, nesmírně skromná, cudná dívka, která pokládala běžný způsob oblékání za neslušný a vždycky si přála nosit šaty nikoli nalíc, ale naruby. Dá se to provést koneckonců velice snadno. Stačí udělat jen tohle – tak – a pak tohle – tak – tak – a potom takhle – tak – a potom – "

"Mon dieu! Mamselle Salsafette!" vykřiklo několik hlasů najednou. "Co to vyvádíte? Zadržte! To stačí – už vidíme, jasně vidíme, jak se to dělá! Dost! Dost" A několik hostů už vyskočilo z křesel, aby zabránilo slečně Salsafettové připodobnit se Venuši Medicejské, když celý výjev náhle a definitivně zakončilo několik výkřiků – byl to spíš srdceryvný řev – ozývající se odkudsi z hlavního traktu zámku.

Tento křik silně otřásl mými nervy, ale ostatních mi v té chvíli bylo až líto. Jakživ jsem neviděl společnost rozumných lidí tak strašlivě vyděšenou. Všichni zbledli jako mrtvoly, schoulili se do svých křesel, třásli se a blekotali hrůzou a naslouchali, jestli se řev znovu neozve. Ozval se – tentokrát silnější a jakoby bližší – a pak potřetí – to už byl velmi silný – ale když se ozval počtvrté, jeho mohutnost zřejmě polevila. Jak zvuk pomalu dozníval, nálada společnosti se rychle vracela, všichni brzy okřáli a žertovali jako předtím. Osmělil jsem se poptat po příčině toho rozruchu.

"To nestojí za řeč," řekl monsieur Maillard, "už jsme si na takové výlevy zvykli. Choromyslní propukávají občas v takové hromadné vytí – jeden vyplaší druhého, jak se to někdy děje u smečky psů v noci. Sem tam se ovšem stává, že po takovém vycím unisonu následuje společný pokus uniknout na svobodu – tehdy se ovšem s jistým nebezpečím musí počítat."

"A kolik jich tu máte na starosti?" "Teď jich tu nemáme víc než deset." "Převážně ženy, nemýlím–li se."

"Kdepak – jsou to do jednoho muži – a chlapi jako hory, to byste koukal."

"Skutečně? Vždycky jsem si myslel, že většina duševně chorých patří k slabšímu pohlaví."

"Obecně to platí, ale ne vždycky. Před časem jsme tu měli dvacet sedm pacientů a z toho bylo osmnáct žen. Ale později se poměry, jak vidíte, značně změnily."

"Ano – značně změnily, jak vidíte," vpadl do řeči pán, který slečně Laplaceové pokopal holeně.

"Ano, značně změnily," zahlaholila sborem společnost.

"Držte jazyk za zuby, všichni !" zvolal velmi nasupeně můj hostitel. Celá společnost zmlkla a téměř minutu zachovávala hrobové ticho. Jedna dáma se snažila poslechnout monsieur Maillarda doslova: strčila si obě ruce do úst a odevzdaně si přidržovala svůj neposlušný jazyk až do konce hostiny.

"A ta jemná dáma," oslovil jsem šeptem monsieur Maillarda, nakláněje se k němu, "ta milá dáma, která nám před chvilkou předvedla kokrhání – ta je doufám neškodná – zcela neškodná, že ano?"

"Neškodná!" vybuchl v nelíčeném údivu. "Co – co tím proboha myslíte?"

"Jen malinko jí přeskočilo?" řekl jsem a dotkl jsem se čela. "Předpokládám, že není nijak zvlášť – nijak nebezpečně vyšinutá – hm?"

"Mon dieu, co vám to jen vlezlo do hlavy? Tato dáma, moje stará dobrá přítelkyně paní Joyeusová, je naprosto normální – jako jsem já. Má jistý sklon k výstřednostem, to přiznávám – ale to víte, všechny staré ženy – všechny velmi staré ženy jsou víceméně výstřední!"

"Ovšemže," přitakal jsem, "ovšemže – nu, a co ty ostatní dámy a pánové, ti – "

"Jsou moji přátelé a zdejší opatrovníci," odpověděl monsieur Maillard a povýšeně se napřímil, "velmi dobří přátelé a pomocníci."

"Jakže? Všichni?" otázal jsem se. "I ženy –"

"Pochopitelně," odvětil. "Bez žen bychom se vůbec neobešli – jsou to nejlepší ošetřovatelky duševně chorých, jaké si lze představit. Mají svůj osobitý přístup, víte? Jejich průzračný pohled dělá divy, fascinuje – něco jako had, rozumíte? "

"Ovšemže," řekl jsem, "ovšemže! Chovají se trošinku divně, nezdá se vám? Jsou trošku vyšinuté, nemyslíte?"

"Divné! Vyšinuté! To myslíte vážně? Víte, my tady na jihu nejsme moc stydliví – děláme si většinou, co se nám líbí – radujeme se ze života, užíváme si, rozumíte –"

"Ovšemže," řekl jsem, "ovšemže."

"A možná taky, že to naše víno stoupá drobet do hlavy – je trochu moc silné – rozumíte, hm?"

"Ovšemže," řekl jsem, "ovšemže. Mimochodem, monsieur, říkal jste, pokud jsem správně rozuměl, že metoda, kterou teď uplatňujete místo proslulé utišující metody, je velmi přísná, velmi tvrdá ?"

"Vůbec ne. Zavřené pacienty musíme pochopitelně přísně střežit, ale jinak je jim naše péče – myslím lékařská péče spíš příjemná než co jiného."

"A tu novou metodu jste vy sám objevil?"

"Ne tak docela. Podílí se na ní i profesor Tér, o kterém jste zajisté už slyšel; a také jsou v mém systému jisté modifikace, o které se zase zasloužil – rád a po právu mu je přisuzuji – proslulý Pér, s nímž se, pokud se nemýlím, důvěrně znáte."

"Se zahanbením musím doznat," odvětil jsem, "že jsem dokonce ani jména obou těch pánů jakživ neslyšel."

"Pane na nebi!" vykřikl můj hostitel a zároveň se prudce i s židlí odstrčil od stolu a zvedl ruce nad hlavu. "Já jsem se snad přeslechl! Přece mi tu nechcete tvrdit – ne, to

není možné –, že jste nikdy neslyšel ani o učeném doktoru Térovi, ani o slavném profesoru Pérovi?"

"Musím se doznat k své nevědomosti," řekl jsem, "ale proti pravdě se nelze prohřešit. Nicméně se stydím do krve, že neznám díla těchto nepochybně vynikajících mužů. Vyhledám co nejdřív jejich spisy a pečlivě si je prostuduji. Monsieur Maillarde, vy jste mne – musím se přiznat – vy jste mne opravdu zahanbil!"

A skutečně mi bylo hanba.

"Dost už o tom, milý přítelíčku, dost!" pronesl laskavě a stiskl mi ruku. "Pojďte, napijeme se spolu Sauternes"

Pili jsme. Ostatní následovali náš příklad a nijak se přitom neomezovali. Breptali – žertovali – smáli se – vyváděli tisíceré hlouposti – housle skřípěly – buben drnčel – pozouny bučely jako odsouzenci v mosazných býcích Falaridových (Falaris – řecký tyran na Sicílii (6. stol. př.n.l.), který své nepřátele nechal podle pověstí upalovat zaživa v kovovém býku.) – a celý výjev, čím dál zmatenější, jak víno všechny zdolávalo, se posléze blížil jakémusi komornímu pandemoniu. Monsieur Maillard a já, několik lahví Sauternes a Vougeôt před sebou, jsme v tom povyku udržovali velice hlučnou konverzaci. Slovo pronesené v normální síle mělo tak malou naději, že bude slyšeno, jako hlas ryby ze dna Niagary.

"A pane," křičel jsem mu z plna hrdla do ucha, "zmínil jste se před večeří o nebezpečí, které s sebou přináší stará utišující metoda. V čem spočívá?"

"Ano," odpověděl, "občas hrozilo opravdu značné nebezpečí. Rozmary šílenců bývají nevypočitatelné a podle mého názoru a ve shodě s míněním doktora Téra a profesora Péra je vždycky riskantní nechat je pobíhat jen tak bez dozoru. Choromyslný může být dočasně 'ukonejšen', jak se tomu říká, ale nakonec stejně ztropí nějakou výtržnost. Také jeho mazanost je příslovečná. Když má něco nekalého za lubem, dovede to náramně chytře maskovat, a prohnanost, s jakou předstírá normální stav, to je jeden z nejtěžších oříšků, jaký se naskýtá metafyzikům při studiu lidské mysli. Jakmile se šílenec začne projevovat naprosto příčetně, pak je namouduši .nejvyšší čas dát mu svěrací kazajku."

"Ale já se ptám na nebezpečí, vážený pane, o kterém jste mluvil na začátku, s nímž jste se osobně setkal jako ředitel tohoto ústavu – máte nějaký konkrétní důvod domnívat se, že volný pohyb pacientů je příliš riskantní?"

"Zda jsem se já osobně s něčím takovým setkal? Nu, ano, dá se říci, že ano. Není to například tak dávno, co zde, v tomto domě, došlo k pozoruhodné události. To se ještě provozovala utišující metoda a pacienti byli na svobodě. Chovali se vzorně – tedy až výjimečně vzorně – a každého, kdo to má v hlavě v pořádku, mohlo napadnout, že kují nějaké ďábelské pikle – právě proto, že se chovali až nápadně dobře. A opravdu: jednoho krásného rána se ošetřovatelé octli v poutech – byli svázáni na rukou i na nohou a zavřeni do cel, kde je pak jako blázny ošetřovali blázni sami – zkrátka, šílenci převzali násilím úlohu ošetřovatelů."

"To se mi ani nechce věřit! Jakživ jsem neslyšel něco tak absurdního!"

"A přece je to pravda. Spískal to všechno jeden omezenec – blázen, který si bůhvíproč vzal do hlavy, že vymyslel lepší správní systém, než o jakém se kdy komu snilo – myslím samosprávu choromyslných. Patrně si chtěl svůj nápad vyzkoušet – a proto přesvědčil ostatní pacienty, aby se s ním spikli a společně svrhli vládnoucí autoritu."

"A skutečně se mu to podařilo?"

"Hladce. Ošetřovatelé a ošetřovaní si brzy museli vyměnit místa. Totiž ne tak úplně – vždyť šílenci byli předtím volní, kdežto teď všechny ošetřovatele okamžitě zavřeli do cel a zacházeli s nimi – to musím bohužel říci – velice nešetrně."

"Ale doufám, že protiúder na sebe nedal dlouho čekat. Takový stav věcí se přece nemohl dlouho udržet. Venkované z okolí – návštěvníci, kteří si přicházeli prohlédnout ústav – jistě kdekoho zburcovali."

"Jste na omylu. Vůdce vzpoury byl náramně mazaný. Nikoho nepustil dál – až na jednu výjimku: jednoho mladého pána, který vypadal tak pitomě, že se ho ani neměl proč obávat. Dovolil mu krapet se tu porozhlédnout – zachtělo se mu z někoho si pro změnu tak trochu vystřelit. Když ho jaksepatří obalamutil, zase ho pustil, aby si šel po svých."

"A jak dlouho tady ten šílenec vládl?"

"Ach, dlouho, velmi dlouho – aspoň měsíc – a o kolik víc, to vám přesně nepovím. Blázni si zatím dávali pořádně do nosu – na to můžete vzít jed. Shodili své ošuntělé šaty a navlékli na sebe všechno, co našli v rodinných šatnících, včetně šperků. Sklepy zámku mají bohaté zásoby vína a ti blázni dovedou po čertech dobře pít. Řeknu vám – hezky si užívali!"

"A co léčba – jaký speciální druh léčby vůdce vzpoury zavedl?"

"Inu, co se toho týká, blázen nemusí být vždycky padlý na hlavu, jak už jsem podotkl – a upřímně řečeno, jeho léčebný postup byl mnohem lepší než postup jeho předchůdců. Byla to metoda věru znamenitá – jednoduchá – šikovná – žádné mrzutosti – dokonce krajně příjemná – byla zkrátka – "

Tu přervaly hostitelův výklad další zběsilé výkřiky, podobné těm, jaké nás polekaly už předtím, jenže tentokrát jako by povykovali lidé, kteří se rychle přibližují.

"Dobrotivé nebe!" zvolal jsem. "Blázni zřejmě uprchli z cel!"

"Velice se obávám, že máte pravdu," odvětil monsieur Maillard a zesinal. Sotva to dořekl, pod okny se ozval řev a kletby a vzápětí bylo jasné, že se několik lidí násilím dobývá do místnosti. Dveře se otřásaly pod údery ohromného kladiva, okenice byly neurvale páčeny a strhávány.

Rozpoutal se strašlivý zmatek. Monsieur Maillard se k mému nesmírnému úžasu vrhl pod bufet. Čekal jsem od něho větší srdnatost. Členové orchestru, kteří byli poslední čtvrthodinu zřejmě tak opilí, že nemohli plnit své poslání, se rázem vzchopili, popadli své nástroje, vydrápali se na svůj stůl a spustili jako jeden muž americkou píseň Yankee Doodle, kterou pak po celou dobu všeobecné vřavy vyhrávali – sice trochu falešně, zato s vehemencí přímo nadlidskou.

Mezitím vyskočil na jídelní stůl mezi láhve a sklenky pán, jemuž to bylo před chvílí s takovou námahou překaženo, a jakmile tam nabyl rovnováhy, zahájil slavnostní řeč, která byla bezpochyby vynikající, až na to, že ji nebylo slyšet.. V témž okamžiku se roztočil muž, který se shlédl ve vlčkovi, a s rozpřaženými pažemi začal zběsile vířit po jídelně, takže opravdu působil dojmem vlčka a srážel každého, kdo se mu připletl do cesty. A když jsem zaslechl neuvěřitelné bouchnutí zátky a šumění šampaňského, hned jsem se mohl přesvědčit, že pochází od chlapíka, který u večeře předváděl láhev tohoto lahodného nápoje. A pak se zase rozkvákal muž žabák a kvákal tak, jako by spása jeho duše závisela na každém kváknutí, které ze sebe vydá. A všechno to

přehlušovalo nepřetržité hýkání osla. A má stará přítelkyně madame Joyeusová vypadala tak vyjeveně, že jsem nad chudinkou málem zaplakal. Nedělala však dohromady nic jiného, než že stála v koutě u krbu a ze všech sil vřeštěla : "Kykyryký, kykyrykýýýý!"

A pak přišel vrchol – drama dospělo ke katastrofě. Protože kromě hýkání a skučení a kokrhání nebyl náporu obléhatelů kladen žádný odpor, bylo deset oken velmi hbitě a téměř současně vytlučeno. Do smrti budu proživat svůj vlastní úžas a hrůzu, s jakou jsem zíral, jak těmito okny vpadla, vřítila se mezi nás a hlava nehlava kolem sebe mlátila, dupala, drápala a ječela bojechtivá rota oblud, jež mi v tu chvíli připadaly jako smečka šimpanzů, orangutanů nebo velkých černých paviánů z mysu Dobré naděje.

Dostal jsem ukrutný výprask – po němž jsem se skulil pod divan a zůstal tam tiše ležet. Asi po patnácti minutách, kdy jsem s nastraženýma ušima naslouchal, co se v místnosti děje, dospěl jsem k uspokojivému rozuzlení této tragické události. Když mi monsieur Maillard vyprávěl o šílenci, který podnítil své spolupacienty ke vzpouře, líčil mi patrně svůj vlastní dobrodružný počin. Tento pán byl skutečně před dvěma nebo třemi lety ředitelem ústavu, sám se však zbláznil a tak se stal pacientem. O tom všem nic netušil můj společník na cestách, který mne k němu uvedl. Když přepadení opatrovníci – bylo jich deset – podlehli přesile, jejich přemožitelé je nejprve důkladně natřeli térem, pak je pečlivě posypali peřím a pak je zavřeli do podzemních kobek. Tam je věznili déle než měsíc a po tu dobu jim monsieur Maillard štědře dopřával nejen téru a peří (v tom právě spočívala jeho metoda), ale poskytoval jim i trochu chleba a téměř neomezeně vody. Tou je denně polévali. Nakonec jeden z vězňů unikl stokou a osvobodil ostatní.

Utišující metoda – náležitě upravená – byla na zámku opět zavedena. Přesto nemohu nesouhlasit s monsieur Maillardem, že jeho osobitá léčba byla svým způsobem znamenitá. Jak správně poznamenal, byla "jednoduchá – šikovná a nebyly s ní žádné mrzutosti – v nejmenším."

Chtěl bych jenom dodat, že ačkoli jsem ve všech evropských knihovnách pátral po dílech doktora Téra a profesora Péra, bylo mé úsilí do dnešního dne naprosto bezúspěšné; nesehnal jsem jediný výtisk.

Dostaveníčko

(Tam čekej mne! Chci s tebou se v tom hlubém setkat údolí.) Pohrobní zpěv Henryho Kinga, Biskupa Chichesterského na smrť jeho choti.

DOSTAVENÍČKO.

(Tam čekej mne! Chci s tebou se v tom hlubém setkat údolí.) Pohrobní zpěv Henryho Kinga, Biskupa Chichesterského na smrť jeho choti.

Nešíastný a tajemný muži! poplašený leskem své obraznosti a zahubený plameny svého mládí! Opět jsem tě uzřel ve snu! O jednou, častěji povstala tvá podoba přede mnou! — ne — o ne, jakým jsi byl v chladném údolí a stínu — ale jakým jsi měl býti — odvrhující život velkolepých rozjímání v onom městě nejasných vidění, v tvých Benátkách, — jež jsou zbožňovaným Elysiem moře, jejichž Palladské paláce pohlížejí prázdnými okny v hlubokém a trpkém zamyšlení na tajemství jejich mlčen- livých vod. Ano! opakuji — jaký jsi měl býti. Byla tam jiná slova než tato — jiné myšlenky než myšlenky davů — jiná hloubání než hloubání sofistů. Kdo bude pochybovati o tvém chování ? Kdo tě pohaní za tvé visionářské hodiny, nebo .kdo nazve mrháním života tato zaměstnání, jež byla jen překypěním tvých věčných schopností?

Bylo to v Benátkách pod pokrytým obloukem, jejž tam nazývají Ponte dei Sospiri, kde jsem potkal po třetí

neb po čtvrté osobu, o níž mluvím. Vzpomínám zmateně na okolnosti tohoto setkání. Přece však se pamatuji — ah! jak bych mohl zapomenouti ? — hluboká půlnoc, Most Vzdechů, krása ženy a Genius Romance, pohybující se semotamo po úzkém kanále.

Noc byla neobyčejně temná. Velké hodiny na Piazze odbíjely             pátou     hodinu   italského               večera.                    Nábřeží Campanilly leželo tiché a opuštěné a světla ve starém Vévodském Paláci téměř zhasínala. Vracel jsem sé z Piazetty po Velkém Kanále. Ale když má gondola dospěla proti ústí kanálu Sv. Marka, ozval se v jeho temnotě ženský hlas náhle do noci divokým, hysterickým a protáhlým výkřikem. Uleknuv se zvuku vyskočil jsem; co gondolier upustiv své jediné veslo, ztratil je v husté temnotě bez naděje, že je znovu nalezne a byli jsme následkem toho vydáni na milost proudu, jenž se zde žene z většího kanálu do menšího. Jako jakýsi ohromný kondor s černým peřím jsme vnikli zvolna k Mostu Vzdechů, když tisíce hořících pochodní v oknech a schodištích Vévodského Paláce proměnily náhle hlubokou tmu v živý a nadpřirozený den.

Dítě, vyklouznuvší z rukou své vlastní matky, spadlo z hořejšího okna pyšné stavby do hlubokého a zasmušilého kanálu. Pokojná voda se zavřela klidně nad svou obětí; a ačkoliv moje gondola byla jedině na blízku, mnoho smělých plavců již nadarmo v proudu pátralo na povrchu po pokladu, jejž bylo, běda! možno nalézti toliko v pro- pasti. Na velkých černých mramorových dlaždicích u vchodu do paláce, několik kroků nad vodou, stála postava,

které nikdo, kdo ji tehdy uzřel, nikdy nezapomenul. Byla to Marchesa Afrodita — pýcha celých Benátek — nejveselejší z veselých — nejpůvabnější, kde všechny byly krásné — stále ještě mladá choí starého a pletichářského Mentoniho a matka hezkého toho dítěte, jejího prvního a jediného, jež nyní hluboko v kalné vodě vzpomínalo, s hořkostí v srdci, na její sladké něžnosti a dokonávalo svůj mladý život snažíc se úsilovně volati její jméno.

Stála sama. Její malá, nahá a bílá noha zářila pod ní na černém mramoru. Její vlas z plesového účesu teprve s polovice rozpletený na noc kupil se mezi prškou diamantů kolem její klassické hlavy jako kučery mladé hyacinty. Sněžně bílé, jako tylové, řasnaté roucho bylo, jak se zdálo, jedinou pokrývkou jejích jemných tvarů; ale letní a půlnoční vzduch byl teplý a tichý a žádný pohyb této soše podobné postavy nepohnul ani záhybem tohoto obleku jako ze skutečné mlhy, jenž visel na ní jako těžký mramor visí kolem Nioby. Avšak — velmi zvláštní! — její velké, zářící oči nebyly obráceny dolů na hrob, kde její nej- světlejší naděje ležela pohrobena — ale dívaly se zcela rozdílným směrem! Myslím, že vězení staré Republiky je nejnádhernější budovou celých Benátek; ale jak mohla tato paní pohlížeti tak upřeně na ně, když pod ní leželo dodychávající její vlastní dítě? Onen temný zasmušilý výklenek zeje právě proti oknu jejího pokoje — co tedy mohlo býti v jeho stínech, jeho architektuře, v jeho římsách, břečtanem obrostlých a slavnostních — že Marchesa di Mentoni se tomu nepodivovala tisíckráte

dříve? Nesmysl! — Kdo neví, že v okamžiky, jako byl tento, oko zmnohonásobuje jako roztříštěné zrcadlo obrazy svých zármutků a zří v nesčíslných vzdálených místech hoře, jež je právě po ruce?

Několik kroků nad Marchesou v oblouku vodní brány stála úplně oblečená satyru podobná postava samého Mentoniho. Byl zaměstnán drnkáním na kytaru a zdálo se, že je až k smrti znuděný, když v přestávkách dával rozkazy k hledání svého dítěte. Strnulý a ustrašen neměl jsem síly pohnouti se ze svého vzpřímeného postavení, jež jsem zaujal při prvním zaslechnutí výkřiku a poskytoval jsem asi zrakům rozčilené tlupy strašidelný a hrozivý pohled, když jsem s bledou tváří a strnulými údy plul dolů mezi nimi v této pohřební gondole.

Všecko úsilí se jevilo marným. Mnozí z nejenergičtějších v hledání povolili ve svém úsilí a oddali se pochmurnému zármutku. Zdálo se, že je jen málo naděje pro dítě (jak mnohem méně pro matku!) ale nyní ze vnitra onoho tmavého výklenku, o němž byla učiněna zmínka, jako o části vězení Staré Republiky a protějšku oken Marchesy, vystoupila postava, zahalená v pláší, mimo dosah světla a postavši okamžik na okraji schodů, ponořila se střemhlav do kanálu. Když chvíli na to stál s dítětem, ještě žijícím a dýchajícím, v náručí na mramorových dlaždicích vedle Marchesy, odpoutal se jeho pláší, těžký nasáklou vodou, a spadnuv v záhybech k jeho nohám, odkryl užaslým divákům půvabnou osobu velmi mladého muže, jehož jméno zaznívalo po větší části Evropy.

Vysvoboditel nemluvil ani slova. Ale Marchesa! Přijme nyní své dítě, — přitiskne je k srdci — přilne k jeho drobným tvarům a bude je laskati svými něžnostmi. Běda! rámě jiného je vzalo od cizince — rámě jiného je vzalo a neslo daleko odtud nepozorovaně do paláce! A Marchesa!. Její ret— její krásný ret se chvěje: slzy vstupují do jejích očí

—  do těch očí, jež jako Pliniův akant jsou »měkké a téměř plynoucí.« Ano! slzy se sbírají v těchto očích — a hle! Celá žena se chvěje až do duše a socha se probudila k životu! Zříme náhle jak přes bledost mramorového obličeje, vlnu mramorových ňader, úplnou čistotu mramorových nohou proudí záplava nepovolného nachu; a lehké chvění přebíhá její jemnou postavou jako něžný vánek v Neapoli přes bohaté bílé lilie v trávě.

Proč asi se paní rdí ? K této otázce není odpovědi

—    mimo tu,že opustivši v horlivém spěchu a úzkosti mateřského srdce soukromí svého boudoiru, opomenula uvězniti svou drobnou nožku do střevíčků a úplně zapomněla přehoditi přes svá benátská ramena šátek, jenž na ně náleží. Jaký jiný možný důvod zde mohl býti, že se tak zarděla? — že tyto divoce vzývající oči zářily? že tato vlnící se ňadra neobyčejně se dmula? — že tato chvějící se ruka konvulsivně tiskla? — ta ruka, jež dopadla, když se Mentoni vrátil do paláce, náhodou na ruku cizincovu. Jaký důvod asi tu byl k tichému — neobyčejně tichému zvuku bezvýznamných slov, jež paní spěšně pronesla dávajíc mu s bohem? »Zvítězil jsi,« pravila, nebo mne šumot vody tak

klamal; »zvítězil jsi — hodinu po východu slunce — se potkáme — budiž!«

Hluk umlkl, světla v paláci uhasla, a cizinec, jejž jsem nyní poznal, stál sám na dláždění. Chvěl se v nepochopitelném rozčilení a jeho zrak pátral kolem hledaje gondolu. Nemohl jsem jednati jinak než nabíd- nouti mu svoji k použití a on přijal tuto zdvořilost. Nabyvše vesla u vodní brány pluli jsme spolu k jeho obydlí, co nabýval rychle vlády nad sebou a mluvil o naší dřívější povrchní známosti zřejmě velmi srdečnými slovy.

Je několik předmětů, při nichž hodlám býti přesný. Osoba cizincova, — nechte mne tak nazývati jej, jenž byl celému světu stále cizincem — osoba cizincova je jedním z těchto předmětů. Vysoký byl spíše pod než nad prostřední výšku: ačkoliv byly okamžiky silného pohnutí, kdy se jeho postava skutečně natáhla a vinila toto tvrzení z ne pravdy. Útlá, téměř štíhlá symetrie jeho postavy jevila více oné odhodlané čilosti, již prokázal u Mostu Vzdechů, než oné herkulovské síly, o níž bylo známo, že jí vládne bez námahy v případech nutnosti a nebezpečí. S ústy a bradou božstva — zvláštní, divoké, plné, živé oči, jichž stíny se měnily z čisté hnědi do intensivní a zářící černi — a bo- hatství kadeřavých černých vlasů, pod nimiž zářilo neobyčejně vysoké čelo, bílé jako ze slonové kosti — byly jeho rysy, nad něž jsem nezřel klassičtěji pravidelných než snad na kterési mramorové soše císaře Commoda. Přece však byla jeho tvář jednou z těch, jež každý zřel kdysi ve svém životě a neuzřel jich již nikdy potom opět. Nebylo

na ní nic zvláštního — neměla převládajícího výrazu, aby utkvěla v paměti; tvář viděná a okamžitě zapomenutá — ale zapomenutá s neurčitou a nikdy neustávající touhou připomenouti si ji opět. Ne že by duch každé prudké vášně opomenul někdy vrhnouti svůj zřetelný obraz na zrcadle tohoto obličeje — ale že zrcadlo, jako pravé zrcadlo, nepodrželo ani stopy vášně, když zmizela.

Když jsem ho opouštěl v noci po této příhodě, vyzval mne, jak jsem se domýšlel, poněkud naléhavě, abych se u něho zastavil velmi časně příštího jitra. Krátce po východu slunce jsem se tedy nalézal u jeho Palazza, jedné z oněch mohutných staveb pochmurné a přece fantastické nádhery, jež se pnou nad vodami Velkého Kanálu v sousedství Rialta. Byl jsem uveden po širokém zahýbajícím se schodišti z mosaiky do místnosti, jejíž neporovnatelná nádhera prýštila otvorem dveří se skutečnou září, oslepujíc mne a omamujíc bohatstvím.

Věděl jsem, že můj známý je bohat. Zprávy mluvily o jeho majetku slovy, jež jsem se odvážil nazvati slovy směšného přehánění. Ale ohlédnuv se kolem sebe, nemohl jsem uvěřiti, že bohatství některé osoby v Evropě by mohlo zaplatiti knížecí nádheru, jež zářila a plápolala kolem.

Ačkoliv, jak jsem řekl, slunce již vyšlo, byl pokoj ještě skvěle osvětlen. Soudím z toho, právě tak jako z výrazu vysílení na tváři mého přítele, že se neuchýlil na lože po celou předešlou noc. V architektuře a okrase pokoje byl zřejmý úmysl oslepiti a naplniti úžasem. Při ozdobách bylo

věnováno málo pozornosti tomu, co se technicky nazývá sloh, nebo zvláštnostem národnosti. Zrak těkal s předmětu na předmět a nezastavil se na žádném — ani na groteskách řeckých malířů, ani na skulpturách nejlepších dnů Italie, ani na ohromných řezbách nevzdělaného Egypta. Bohaté draperie ve všech částech pokoje pohybovaly se při chvění tiché, melancholické hudby, jejíhož původu nebylo lze se dopátrati. Smysly byly tísněny smíšenými a zápasícími vůněmi, vystupujícími zároveň s množstvím míhajících se a plápolajících jazyků smaragdového a fialového ohně z neobyčejných, točených kaditelnic. Paprsky nedávno vyšlého slunce vnikaly sem okny, utvořenými z jediné ta- bule šarlatově zbarveného skla. Paprsky slunce, odrážející se sem a tam v tisících reflexí od záclon, jež splývaly od říms jako vodopády slitého stříbra, mísily se posléze rozmarně s umělým světlem a ležely v stlumených spoustách na koberci z nádherné, jako plynoucí vypadající látky z chilského zlata.

»Ha! ha! ha! — ha! ha! ha! —« smál se vlastník, kyna mi, abych usedl, když jsem vstoupil do pokoje a vrhaje se na znak plnou délkou na otoman. »Vidím,« pravil, pozoruje, že nemohu ihned nabýti své bien- séance při tak zvláštním uvítání — »vidím, že se podivujete mému příbytku — mým sochám — mým malbám — mé originálnosti pojetí architektury a čalounování! úplně spitý, eh, mou velkolepostí? Ale odpusíte mi, drahý pane (při tom přízvuk jeho hlasu nabyl skutečně nádechu srdečnosti), odpusíte mi můj nemilosrdný smích. Vypadal jste tak svrchované udiven. Ostatně, některé věci jsou tak dokonale směšný, že člověk musí buď se smáti aneb zemříti. Zemříti se smíchem musí býti nejslavnější všech slavných smrtí! Sir Thomas More — velmi bystrý člověk tento Sir Thomas More — Sir Thomas More zemřel směje se, jak se pamatujete. Rovněž v Absurdities od Ravisia Textora je dlouhá řada těch, jichž konec byl stejně velkolepý. Víte asi,« pokračoval v zamyšlení, »že v Spartě (nyní Palaechori), v Spartě pravím, na západní straně citadely ve směsi sotva viditelných zřícenin je jakýsi podstavec, na němž ještě nyní jsou čitelna písmena LACHM. Je to bez pochyby část slova GELACHMA. Nuže, ve Spartě bylo na tisíc chrámů a kaplí tisíci různých božstev. Jak svrchovaně zvláštní, že oltář Smíchu přežil všechny ostatní! Ale nyní,« mluvil se zvláštní změnou hlasu a způsobů,

»nemám práva býti vesel na vaše útraty. Mohl jste snadno užasnouti. Evropa nemůže poskytnouti nic tak pěkného jako je tento můj královský kabinet. Mé ostatní pokoje nejsou nijak téhož způsobu — spíše vrcholy modního nevkusu. Tento je lepší než moderní — ne-li? A přece by se na to pohlíželo se zlostí — totiž těmi, již by si to mohli opatřiti jen na útraty celého svého jmění. Ale hlídal jsem to před takovou profanací. S jednou vyjimkou jste jediná lidská bytost mimo mne a mého sluhu, jenž byl uveden do tajností těchto císařských místností, od doby, co byly vy- strojeny, jak je zříte.«

Poklonil jsem se s uznalostí — neboí převládající smysl nádhery a vůně a hudba, zároveň s neočekávanou

výstředností jeho oslovení a chování, mi zabránily pronésti slovy své uznání, jež jsem mohl vložiti do úklony.

»Zde,« pokračoval, povstav a opíraje se o mé rámě, když kráčel kolem pokoje, »zde jsou malby od dob Ǎeků, až k Cimabuovi a od Cimabua do přítomné doby. Mnohé jsou vybrány, jak vidíte, s malými ohledy na mínění Cnosti. Jsou však přiléhavou výzdobou pro pokoj jako je tento. Zde rovněž je několik chef ďoeuvres neznámého velikána; a zde nedokončené kresby mužů slavných ve své době, jichž jména ostrovtip akademií ponechal tichu a mně. Co myslíte,« pravil, obrátiv se náhle jak mluvil — »co myslíte o této Madonně della Pieta?«

»Je od Quida,« řekl jsem s veškerým zápalem své povahy, neboí jsem pohlédl pozorně na její překvapující půvab. »Je od Quida! — jak jste ji mohl nabyti? Jest bez pochyby malířství, čím je Venuše sochařství.«

»Ha!« pravil zamyšleně, »Venuše — krásná Venuše?

—     Venuše Medicejská? — ta se zmenšenou hlavou a pozlaceným vlasem? Část levého ramene (při tom jeho hlas se ztišil, tak že bylo nesnadno slyšeti) a celé pravé jsou restaurovány; a v koketnosti tohoto pravého ramene je, jak myslím, quintessence vší strojenosti. Dejte mně Canovu! Apollo rovněž je kopie — nemůže o tom býti pochyby — jsem slepý pošetilec, jenž nemůže pozorovati vyhlášené in- spirace Apolla! Nemohu si pomoci —. politujte mne! — nemohu si pomoci, dávaje přednost Antinoovi. Nebyl to Sokrates, jenž řekl, že sochař našel svou sochu v balvanu

mramoru? Pak nebyl Michel Angelo nijak původním ve svém kupletu —

»Non ha l’ottimo artista alcun concetto Che un marmo solo in se non circonscriva!« (Nemá ani nejlepší umělec, myšlenky, již mramor sám v sobě již neobsahuje!) Bylo, nebo by mělo býti poznáno, že v chování pravého gentlemana cítíme vždy jakýsi rozdíl od způsobů nízkého, aniž jsme ihned s to určiti přesně, v čem je tento rozdíl. Připustiv, že toto poznání se hodí v plném významu na zevnější chování mého známého, cítil jsem onoho jitra, plného příhod, že ještě více se hodí na jeho morální povahu a temperament. Nemohu lépe označiti tuto zvláštnost ducha, jenž, jak se zdálo, ho tak podstatně odděluje od všech ostatních lidských bytostí, než nazvu- li to zvykem intensivní a stálé myšlenky, pronikající i jeho nejobyčejnější jednání — vtírající se i v okamžicích milování a vetká- vající se i v jeho vzplanutí veselí — jako užovky, jež vylézají z očí šklebících se mask na římsách

kolem chrámů Persepole.

Nemohl jsem si však pomoci, pozoruje v jeho smíšeném přízvuku lehkomyslnosti a vznešenosti, s nímž rychle hovořil o věcech nepatrného významu, jakýsi nádech bázně — jakousi nervosní váhavost v jednání i v řeči — nepokojnou popudlivost v chování, jež se mi stále zdála nevysvětlitelnou a několikráte mne dokonce naplnila nepokojem. Často též ustav prostřed věty, jejíhož začátku zjevně byl zapomněl, naslouchal, jak se zdálo s nejhlubší pozorností, jako by buď očekával v témž okamžení návštěvu, aneb jako by naslouchal zvukům, jež patrně existovaly pouze v jeho obraznosti.

Při jednom z oněch snění neb přestávek zjevné roztržitosti jsem nalezl, převraceje listy v krásné tragedii básníka a učence Politiana »Orfeus« (první Italská tragedie), jež ležela blízko mne na otomaně, místo podtržené tužkou. Bylo to místo ke konci třetího jednání

—     místo nejpohnutlivějšího rozčilení — místo, které ačkoliv poskvrněné necudností, by žádný muž neměl čísti bez rozechvění nových pocitů, žádná žena bez povzdechu. Celá strana byla skropena čerstvými slzami; a na protějším listu byly následující anglické řádky, psané rukou tak rozdílnou od zvláštního písma mého známého, že mi bylo poněkud nesnadno poznati je jako jeho: —

Ty vždy mé duši byla’s vším, má drahá, po čem jen v světě zatoužila — ostrovem v moři zeleným, má drahá, pramenem, oltářem’s mi byla, vše ovoce i květy byly mé, jimiž jej zbožnost ověnčila.

Ah, sen až do konce tak krásný byl a Naděje, jež ohvězděná vstala jen aby mrak ji zahalil!

A slova z Budoucnosti zvala, bych ku předu — však přes minulé popílil (proud kalný!), duch můj váhá zlekaný

—  bez hnutí — a oněmlý.

Však běda! běda! jen pryč světlo života je pryč, »A nikdy již — a nikdy již« (přeslavné moře praví tak na břehu k písku plné pěny) nevzroste bleskem opálený kmen, nevzlétne orel vyplašený!

Teď žiji v chvílích nadšených; a každý sen můj noční

nyje za září tmavých očí tvých a kde tvá šlépěj světlo lije při krocích tanců etherných u proudů smavé Italie!

Běda! v tom čase proklatém přes vlny byla’s unesena od Lásky k stáří, s zločinem a k podušce, jež poskvrněna!

—  Ode mne v kraji mlhavém, kde pláče vrba postříbřená!

Že tyto řádky byly psány v angličině — řeči, o níž jsem se nedomníval, že ji jejich autor zná, mne poněkud překvapilo. Znal jsem též dobře rozsáhlost jeho schopností a zvláštní péči, s níž se snažil, aby je ukryl před pozorováním, než abych se byl podivil při podobném objevu; ale místo data, musím se přiznati, způsobilo, že jsem nemálo užasl. Bylo původně psáno v Londýně a potom pečlivě přepsáno — ne ledabyle, ale tak účinně, aby slovo bylo ukryto před pátrajícím okem. Pravím, že jsem se nemálo podivil; neboí dobře se pamatuji, že v jednom z dřívějších hovorů se svým přítelem jsem se zvláště tázal, setkal-li se někdy v Londýně s Marchesou di Mentoni (jež několik let před svým sňatkem sídlela v tomto městě), načež z jeho odpovědi, nemýlím-li se, jsem vyrozuměl, že nikdy nenavštívil metropole Velké Britanie. Mohu se zde zmíniti, že jsem vícekrát než jednou slyšel (aniž jsem vskutku věřil zprávě, obsahující tolik pravděnepodobnosti), že osoba, o níž mluvím, je nejenom původem, ale i vychováním Angličanem.

»Zde jest obraz,« pravil, nepovšimnuv si, že jsem našel tragedii — »zde jest ještě jeden obraz, jehož jste dosud neviděl.« A odtáhnuv oponu, odkryl podobiznu Marchesy Afrodity v životní velkosti.

Lidské umění nemohlo více učiniti při vyobrazení její nadlidské krásy. Tatáž etherická postava, která stála přede mnou v předešlé noci, na schodech Vévodského Paláce, stála přede mnou ještě jednou. Ale ve výrazu obličeje, jenž zářil všecek úsměvy, se jevil stále (nepochopitelná nepravidelnost!) onen vrtkavý zákmit melancholie, jenž je vždy neodlučitelný od dokonalé krásy. Její pravé rámě bylo položeno na prsou. Levým ukazovala dolů na vásu neobyčejného tvaru.

Jediná viditelná noha malá a krásná se sotva dotýkala země; a v zářící atmosféře, jež, jak se zdálo, obkličovala a uschovávala její krásu, se chvěl pár nejněžněji malovaných, sotva viditelných křídel. Můj zrak padl s obrazu na postavu mého přítele a mocná slova Chapmanova Busy D’Ambois se zachvěla instinktivně na mých rtech.

»Stojí tam jak římská socha! Bude stát až. Smrt jej v mramor promění!«

»Pojďte,« pravil posléze, obraceje se k bohatě smaltovanému stolu z masivního stříbra, na němž bylo několik číší fantassticky rozloženo zároveň s dvěmi Etru- skými vasami téhož neobyčejného tvaru jako ona v popředí podobizny a naplněných, jak jsem se domníval, Johannisbergským. »Pojďte,« pravil náhle, >pijme! Je časně -

ale pijme. Je vskutku časně,« pokračoval zamyšleně, když cherub s těžkým zlatým kladivem rozechvěl pokoj první hodinou po východu slunce: »je vskutku časně — ale což na tom? pijme! Vylejme obět onomu slavnému slunci, kterému tyto nastrojené lampy a kadidelnice tak časně podléhají!« A připiv mi přitékajícím pohárem, vypil rychle za sebou několik číší vína.

»Sníti,« pokračoval v tonu svého nestálého rozhovoru, drže proti silnému světlu kaditelnice jednu z nádherných Číší — »sníti bylo cílem mého života. Stvořil jsem si proto pro sebe, jak vidíte, útulek snů. Mohl bych v srdci Benátek poříditi lepší? Vidíte kolem sebe, pravda, směs architektonických okras. Čistota Jonie je urážena antidiluvialními nálezy a egyptské sfingy jsou rozloženy na zlatých kobercích. Ale účin není jednotný pouze pro bázlivého. Zvláštnosti místa a zvláště času jsou strašidly, jež odstrašují lidstvo od rozjímání o velkolepém. Já sám jsem byl kdysi ozdobovatelem; ale vznešenost šílenství zahalila mou duši. To vše se nyní hodí lépe k mému úmyslu. Můj duch se svíjí v ohni jako tyto arabské kaditelnice a delirium této sceny mne uzpůsobuje pro divočejší vidění té země skutečných snů, kam nyní rychle odcházím.« Zde náhle ustal, sklonil hlavu k prsoum a zdálo se, že naslouchá zvuku, jehož jsem nemohl slyšeti. Konečně vzpřímiv se pohledl vzhůru a pronesl verše biskupa Chichesterského:

Tam čekej mne! Chci s tebou se v tom hlubém setkat údolí.

V nejbližším okamžení přiznávaje se, že je přemožen vínem, vrhl se plnou délkou na otoman.

Na schodech bylo slyšeti nyní rychlý krok a hned na to hlasité klepání na dveře. Spě chal jsem, abych zabránil dalšímu hluku, když se do pokoje vrhlo páže z domu Mentoniho a vykoktalo hlasem, chvějícím se pohnutím,

nesouvislá slova: »Má paní! — má paní! — Otrávena! — otrávena! Oh krásná — oh, krásná Afrodita!«

Vzrušen spěchal jsem k otomanu a pokoušel jsem se vzbuditi spáče k vědomí. Ale jeho údy byly ztuhlé — jeho rty bledé — jeho nedávno zářící oči byly stočeny v smrti. Klopýtal jsem zpět ke stolu — má ruka padla na prasklou a zčernalou číši — a vědomí úplné a strašlivé pravdy prolétlo náhle mou duší.

Na slovíčko s mumií

Muž, který se rozpadl

MUŽ, KTERÝ SE ROZPADL

Příběh z nedávného tažení proti kmenům Bugabu a Kikapu Pleurez, pleurez, mes yeux, et fondez–vous en eau!

La moitié de ma vie a mis I'autre au tombeau. Corneille, Cid

Nemohu si momentálně vzpomenout, kdy a kde jsem se poprvé setkal s tím pěkným, pohledným chlapíkem – s honorárním brigádním generálem Johnem A. B. C. Smithem. Kdosi mě určitě tomu pánovi představil, to vím – na nějakém veřejném shromáždění, tím jsem si jist – pořádaném k čemusi velice významnému, o tom nepochybuji – na nějakém zajímavém místě, na to dám krk –, ale jak se ten člověk jmenoval, to jsem bůhvíproč zapomněl. Musím po pravdě přiznat, že jsem při představování zakoušel dosti trapné rozpaky, které mi zabránily vnímat čas i místo. Jsem od přírody nervózní je to u mne rodová slabost, za kterou nemohu. A každá záhada – sebemenší náznak něčeho tajemného, co přesně nechápu – mne dokáže žalostně rozklepat a vzrušit.

V celém zjevu té svérázné osobnosti bylo cosi, abych tak řekl, pozoruhodného – ano, pozoruhodného, i když tento přívlastek jen chabě označuje to, co mám na mysli. Byl to muž snad šest stop vysoký a budil impozantní, dominující dojem. Vyzařovala z něho jistá distingovanost, svědčící o jeho vybraném vychování a naznačující vybraný původ. Pokud jde o Smithovu fyzickou podobu, budu poněkud zevrubný ale nacházím v tom jakési tklivé uspokojení. Na jeho kštici by mohl být pyšný i Brutus; nenašli byste vlasy tak bohatě splývavé, vlasy s tak sytým, jasným leskem. Byly uhlově černé a právě tak zbarveny – či lépe nezbarveny – byly i jeho nepředstavitelné kníry. Jak vidíte, neubráním se nadšení, když mluvím o jeho knírech, a snad ani moc nepřeháním, když tvrdím, že to byly ty nejhezčí kníry pod sluncem. Ať tak či onak, obkružovaly a někde i částečně překrývaly ústa – ústa právě tak nevyrovnatelná. V nich se třpytily naprosto pravidelné, alabastrově bílé zuby. Zpoza nich zazníval, byla–li vhodná příležitost, dokonale jasný, zvonivý, melodický hlas. Co se očí týká, byl můj nový známý také víc než skvěle obdařen. Jedno jeho oko by vydalo za pár běžných zrakových orgánů. Byly hnědavé, nesmírně velké a lesklé a tu a tam byl u nich patrný onen zajímavě zešikmený tvar, který tak zvýznamňuje pohled.

Generálova hruď byla nesporně ta nejkrásnější hruď, jakou jsem kdy spatřil. Marně byste hledali sebenepatrnější chybičku v jejích nádherných proporcích. Tato vzácná souměrnost dala tím víc vyniknout ramenům, před nimiž by se s pocitem méněcennosti zarděl snad i mramorový Apollo. Vášnivě obdivuji krásná ramena, ale tak dokonalá – přiznávám – jsem ještě nikdy neviděl. Také paže byly veskrze znamenitě vymodelovány. Dolní končetiny si s nimi ovšem v půvabu nezadaly. Byly to opravdu úchvatné nohy, nic se jim nedalo vytknout. Každý znalec v tomto oboru by uznal, že jsou skvělé. Nebyly ani přehnaně, ani nedostatečně svalnaté, nepůsobily ani bytelně, ani křehce. Nedovedu si představit ladnější křivku, než jakou tvořila jeho kost stehenní (os femoris), a přesné, jemné vyklenutí fibuly v zadní partii tvarovalo úměrně vyvážené lýtko. Z celé duše jsem si přál, aby můj mladý nadaný přítel sochař Vemtodlatto spatřil nohy honorárního brigadýra Johna A. B. C. Smithe.

Ale přestože mužů tak bezvadně urostlých je na světě méně než šafránu, nechtělo se mi tak docela uvěřit, že ono pozoruhodné něco, o čem jsem se prve zmínil – ta zvláštní aura čehosi záhadného, jež oblévala moji novou známost –, vyplývá výlučně (a jestli vůbec) z absolutní dokonalosti jeho tělesné schránky. Snad by se toto “je ne

sais quoi" dalo přisoudit způsobu vystupování – ale ani tady si netroufám tvrdit nic určitého. Držel se poněkud upjatě, ne–li škrobeně – každý jeho pohyb byl poznamenán jakousi odměřenou a (smím–li to tak nazvat) hranatou přesností, která by u drobnější postavy budila ne zrovna nejpříjemnější dojem strojenosti, okázalosti nebo rozpačitosti, která však u džentlmena jeho nepochybného formátu byla ochotně vykládána jako výraz zdrženlivosti, vznešenosti, zkrátka něčeho, co v dobrém smyslu patří k důstojenství tak kolosálního rozměru.

Laskavý přítel, který mne generálu Smithovi představil, mi o tomto muži pošeptal do ucha několik slov na vysvětlenou. Je to prý pozoruhodný muž – velice pozoruhodný muž vpravdě jeden z nejpozoruhodnějších mužů našeho věku. Také u dam je prý neobyčejně oblíben – zejména zásluhou skvělé pověsti, kterou si získal svou odvahou.

“V tomto ohledu se mu nikdo nevyrovná – učiněný desperát – každým coulem zuřivec a rváč – to mi věřte," řekl přítel a tak tajemně teď ztišil hlas, až mě zamrazilo.

“Věřte mi – každým coulem zuřivec a rváč. A to taky jaksepatří prokázal v té nedávné strašné bitvě uprostřed bažin tam dole na Jihu, v tom tažení proti indiánským kmenům Bugabu a Kikapu." (Nyní můj přítel poněkud vytřeštil oči.) “Pánbůh s námi – ten umí rozpoutat peklo! Divy udatenství! Jistě jste už o něm slyšel – víte, je to muž, jak –"

“Jak se pořád máte, člověče? Nu, jak se daří? Jsem moc rád, že vás vidím!" přerušil ho sám generál a přistoupil k nám blíž; mému společníkovi potřásl rukou a mně, když jsem mu byl představován, se trochu strnule, ale hluboce uklonil. Měl jsem tehdy dojem (a ten dojem nepominul), že jsem jakživ neslyšel tak jasný a tak zvučný hlas a neviděl tak krásný chrup, přesto však musím přiznat: bylo mi líto, že jsme právě v tom okamžiku byli vyrušeni, neboť přítelovy tlumené náznaky a nápovědi ve mně podnítily silný zájem o hrdinu tažení proti Indiánům.

Avšak mé rozladění záhy zaplašil jiskrný hovor, jímž mne obšťastnil honorární brigádní generál John A. B. C. Smith. Můj přítel nás vzápětí opustil, a tak jsme si spolu mohli dlouze a důvěrně popovídat, a bylo to nejen milé, ale i velice, velice poučné. Tak výřečného člověka s tak širokými povšechnými znalostmi jsem snad nepoznal. Přitom se ovšem s patřičnou skromností vyhýbal tématu, které mi nejvíc leželo na srdci – totiž záhadným okolnostem, jež provázely válku s bugabuskými Indiány –, a mně zas na druhé straně bránil pocit jisté diskrétnosti nakousnout tuto otázku, i když jsem byl, přiznám, v silném pokušení to udělat. Také jsem si uvědomil, že tento statečný voják mluví raději na náměty z oblasti filozofie a že se zvláštním zalíbením vykládá o rychlém pokroku v technickém vynalézání. Ba možno říci, že se pokaždé, ať jsem hovor stáčel kamkoli, neúchylně vracel k tomu předmětu:

“Tomu se vůbec nic nemůže vyrovnat," říkal. “Jsme obdivuhodný národ a žijeme v obdivuhodné době. Padáky a železnice – mechanické pasti na vetřelce, mechanické spouště u střelných zbraní ! Naše parníky brázdí všechna moře a poštovní balóny Nassau budou co nevidět pravidelně létat (za pouhých dvacet liber šterlinků jedna cesta!) mezi Londýnem a Timbuktu. A kdo si troufne odhadnout, jaký dalekosáhlý vliv na život společenský – na umění – obchod – literaturu – bude mít ve svých bezprostředních důsledcích elektromagnetismus! A tím to nekončí, to vás ujišťuji! Vynálezectví se dalo na pochod, který nikdo nezastaví. Nejúchvatnější nejdůmyslnější – a dovolte, abych dodal, pane – pane Thompsone – tak se tuším jmenujete, že ano –, abych dodal, že i nejpotřebnější – ano, vpravdě nejpotřebnější – mechanické vynálezy se denně rojí jako houby po dešti, smím–li se tak vyjádřit, anebo ještě obrazněji – jako kobylky – jako kobylky, pane Thompsone – všude, kam se – é – é – é podíváte!"

Přestože se Thompson (samozřejmě) nejmenuji, nemusím snad ani podotýkat, že můj zájem o generála Smithe po rozchodu s ním ještě vzrostl a zároveň i obdiv k jeho konverzačním schopnostem a že jsem si plně uvědomil, jaké neocenitelné výhody nám skýtá život v tomto věku technického rozvoje. Má zvědavost však nebyla zcela ukojena, a proto jsem se rozhodl okamžitě pátrat dál mezi svými známými o všem, co se týká jak osobnosti samého generála, tak – a to především – ohromujících událostí během tažení proti Bugabuům a Kikapuům, činů, na nichž měl tento muž lví podíl.

První příležitost se mi naskytla – s rozechvěním přiznávám, že jsem se jí bez váhání chopil – jednou v neděli při kázání reverenda doktora Bubbenduppa, když jsem shledal, že sedím nejen ve stejné lavici, ale přímo vedle své ctihodné, sdílné a roztomilé přítelkyně slečně Tabithy T. V duchu (a to velmi důvodně) jsem zajásal nad touto šťastnou shodou okolností. Jestli vůbec někdo něco ví o honorárním brigadýrovi Johnovi A. B. C. Smithovi, říkal jsem si, pak ten někdo není nikdo jiný než slečna Tabitha T. Stačilo pár telegrafických pohledů, a už jsme si sotto voce důvěrně šuškali.

“Smith!" odvětila na můj naléhavý dotaz. “Smith myslíte generála Johna A. B. C. ? Božínku, já myslela, že o něm všecko víte! Žijeme v době báječných vynálezů! Je to krvavá historie – banda zlotřilců, ti Kikapuové! A on – bojoval jako hrdina – konal divy udatenství – pokryl se slávou! Smith! Honorární brigádní generál John A. B. C.! No, to je přece ten muž –"

“Muž!" vpadl jí z plných plic do řeči doktor Bubbendupp a. bouchl přitom tak mohutně do pulpitu, že se (pulpit) málem rozletěl. “Muž narozený z ženy jest krátkého věku a plný lopotování; jako květ vychází a podťat bývá!" Leknutím jsem odskočil až na konec lavice a z rozhorlených pohledů duchovního jsem vyčetl, že příčinou hněvu, který byl málem osudný kazatelně, bylo šuškání mezi mnou a onou dámou. Inu, jakáž pomoc – způsobně jsem se podvolil a v mukách důstojného mlčení jsem vyslechl zbytek tohoto znamenitého sermonu.

Následující večer jsem zavítal poněkud opožděně do divadla Rétoreon – pevně jsem věřil, že tam svou zvědavost okamžitě ukojím, že stačí vstoupit do lóže oněch kvintesencí vlídnosti a vševědoucnosti, jakými jsou slečny Arabella a Miranda Cognoscentiovy. Skvělý tragéd Klimax hrál před vyprodaným hledištěm Jaga a dělalo mi jisté potíže vyslovit svá přání dost srozumitelně; nijak mi to neulehčovala okolnost, že lóže byla přímo nad rampou a značně přečnívala do jeviště.

“Smith!" řekla slečna Arabella, když jí konečně svitlo, oč mi běží. “Smith – snad ne generál John A. B. C.?" “Smith?" otázala se Miranda zasněně. “Ach božínku, už jste někdy viděl tak pěknou postavu?" “Nikdy; madam, ale povězte mi –" “Nebo tu nenapodobitelnou eleganci?"

“Nikdy, namouduši nikdy! Ale buďte tak hodná a řekněte mi –" “Takový cit pro jevištní efekt?" “Madam!"

“Nebo tak vytříbený smysl pro pravou krásu Shakespeara? Jen se prosím podívejte na to lýtko!"

“K čertu!" zamručel jsem a obrátil se opět k její sestře.

“Smith?" řekla: “Snad ne opravdu generál John A. B. C.? To je ale krvavá historie, viďte – hrozní zlotřilci, ti Bugabuové – divoši a kdoví co ještě! Ale žijeme v době báječných vynálezů! Smith! Ach ano – veliký muž – učiněný desperát – pokryl se

slávou – divy udatenství ! Jakživ jste neslyšel?!" (Tuto větu zavřeštěla.) “Můj ty bože – to je přece ten muž –"

“– můžeš vzít mák anebo mandragoru! Už žádný spavý lektvar, co jich má svět, tě nezkonejší v ony sladké sny,

jež blažily tě včera!"

zařval mi Klimax přímo do ucha a tak mi přitom zašermoval pěstí před obličejem, že jsem si to nemohl a také nemínil dát líbit. Ihned jsem se slečnám Cognoscentiovým odporoučel; odebral jsem se do zákulisí a tam jsem tomu sprostému trhanovi tak napráskal, že si to bude určitě do smrti pamatovat.

Doufal jsem, že na večírku krásné vdovy paní Kathleen O'Trumfové se podobného zklamání nedočkám. A v této naději, sotva jsem usedl ke kartám proti své sličné hostitelce, jsem vyrukoval s otázkami, jejichž rozluštění bylo pro klid mé duše už naprosto nezbytné.

“Smith!" řekla má partnerka. “Snad ne generál John A. B. C.? To byla ale krvavá historie, viďte – piky jste říkal? – ukrutní zlotřilci, ti Kikapuové! – ale pane Tattle, dávejte pozor, hrajeme whist! – žijeme ovšem v době vynálezů, dá se říci, ve veliké době – znamenité, par excellence – mluvíte francouzsky? – ó nesporně hrdina – učiněný desperát! srdcové karty nemáte, pane Tattle? Tomu nevěřím! – pokryl se slávou – konal divy udatenství a tak dále – jakživ jste neslyšel?! Ale vždyť je to přece ten muž –"

“Mooge! Kapitán Mooge!" zaječela drobná vetřelkyně z odlehlého kouta místnosti. “Mluvíte o kapitánovi Moogeovi a jeho souboji? Ach, o tom musím slyšet – povídejte, povídejte dál, paní O'Trumfová! Prosím, prosím, vyprávěj te!" A paní O'Trumfová vyprávěla – o jistém kapitánovi Moogeovi, kterého buď zastřelili, nebo pověsili a který si podle mne zasloužil obojí. Ano! Paní O'Trumfová vyslechla prosbu té ženské a povídala – já jsem ovšem nemínil vyslechnout. paní O'Trumfovou a odešel jsem. Ten večer bych se byl už sotva něco dozvěděl o honorárním brigádním generálovi Johnu A. B. C. Smithovi.

Přesto jsem se utěšoval nadějí, že smůlu musím jednou protrhnout, a usmyslil jsem si, že na tanečním soaré toho okouzlujícího andílka, totiž paní Piruetové, stůj co stůj vymámím kýžené informace.

“Smith?" řekla paní Piruetová, když jsme spolu poskakovali v pas de zéphyr. “Smith? – snad ne generál John A. B. C.? Ohavná záležitost s těmi Indiány, viďte – hrozní netvorové, ti Bugabuové! – nevytáčejte ty palce ven, nedělejte mi ostudu! – nesmírně statečný muž – chudák – ale žijeme v době báječných vynálezů – ach, počkejte, došel mi dech hotový desperát – divy udatenství – že jste o něm nikdy neslyšel? – to se mi ani nechce věřit – musím se posadit a všecko vám objasnit – Smith! To je přece ten muž, který se –"

“– který se směje, povídám!" zavřeštěla slečna Intelektová, když jsem paní Piruetovou odváděl ke křeslu. “Kdo to jakživ slyšel? Je to přece Muž, který se směje – v žádném případě Muž, který pláče – i když je to smutný příběh!" A slečna Intelektová mi velmi kategoricky pokynula, abych ji následoval, takže jsem musel chtě nechtě opustit paní Piruetovou a rozsoudit literární spor o názvu jistého románu jakéhosi francouzského spisovatele jménem Hugo. Třebaže jsem velmi pohotově prohlásil, že se dílo správně

jmenuje Muž, který pláče, a v žádném případě Muž, který se směje, paní Piruetovou, k níž jsem se chtěl vrátit, jsem už nikde nenašel. Opustil jsem její dům s pocity zatrpklé nevraživosti k celému rodu Intelektů.

Teď už začalo jít opravdu do tuhého; napadlo mě obrátit se bezodkladně na svého blízkého přítele pana Theodora Blasphémateura, neboť jsem věděl, že od něho se dozvím aspoň něco určitého.

“Smíth!" řekl svým příznačným způsobem – měl totiž ve zvyku protahovat některé samohlásky. “Smíth – snád ne generál John Á – Bé – Céé? Bárbarský kousek ód těch Kikapu–ů–ů, což? No řékněte, nemám právdu? Účiněný desperát – óhromná škoda, na mou čest! – báječná doba báječných vynálezů! – dívy údatenství! Mímochodem, už jste někdy slyšel o kapitánovi Moo–oo–oogeovi?"

“Kapitán Mooge ať jde k čertu!" řekl jsem. “Pokračujte laskavě s tím, co jste začal."

“Nu – dóbrá – ale výjde to ná stejno – la mëme chooose, jak říkáme ve Fráncii. Smíth, hm? Brigádní generál John Á – Bé – Cééé? Póslyšte," tu si pan Blasphémateur přiložil významně prst k nosu, “póslyšte, přece mi nébudete chtit s čistým svědomím vážně námluvit, že o Smíthově případu névite zrovna tólik co já? John Á – Bé – Cééé? Vždyť je to proboha ten můůůůž –"

“Pane Blasphémateure," zaprosil jsem úpěnlivě, “je to tajemný muž mnoha tváří?"

“Ne, to nééé," pravil a zatvářil se poťouchle, “a není to áni lésní, áni dívý, áni lédový, áni óhnivý můůůž!"

Takovou odpověď jsem pokládal za vyslovenou a zcela záměrnou urážku, a tak jsem odešel nadmíru rozhořčen a pevně odhodlán vyzvat svého přítele pana Blasphémateura,  aby  mi  co  nejdříve  vysvětlil  toto  nedžentlmenské  jednání a nevychovanost.

Ale pokud jde o informaci, kterou jsem prahnul získat, stále jsem ještě nezahazoval flintu do žita. Zbýval mi ještě jeden zdroj. Rozhodl jsem se, že půjdu přímo tam, kde vyvěrá. Navštívím okamžitě samého generála a nepokrytě ho požádám, aby mi rozluštil tu strašlivou záhadu. U něho jistě nenarazím na nějaké dvojznačné vytáčky. Promluvím prostě, jasně a důrazně – budu stručný jako telegraf – koncízní jako Tacitus, úsporný jako Montesquieu.

Dostavil jsem se časně a generál se právě oblékal, ale vzkázal jsem mu, že jde o velmi naléhavou záležitost, a starý černošský sluha mě pak zavedl do generálovy ložnice a po celou návštěvu se od nás nehnul. Jakmile jsem vstoupil, samozřejmě jsem se rozhlédl po muži, který tam měl být, ale nikde jsem ho neviděl. Na podlaze těsně u mých nohou se válel jakýsi veliký a prapodivně vyhlížející ranec čehosi, a protože jsem nebyl zrovna v nejpřívětivější náladě, odkopl jsem tu věc z cesty.

“Ehm! Au – tomuhle říkám zdvořilost!" pronesl ten ranec tenkým, směšným hláskem – bylo to něco mezi kvikáním a pištěním, a co jsem naživu, nic podobného jsem neslyšel.

“Ehm – pěkná zdvořilost, jen co je pravda."

Vykřikl jsem hrůzou a odskočil do nejzazšího kouta pokoje.

“Propánakrále, mládenče!" zapištěl opět ranec. “Copak copak – nu, copak se děje? Mám takový dojem, že mě vůbec neznáte."

Co jsem jen na tohle mohl říci – řekněte, co? Odvrávoral jsem do křesla a s vytřeštěnýma očima a s ústy dokořán jsem čekal, co se z toho fantazmatu vyklube.

“Ale je to opravdu divné, že mě neznáte – nezdá se vám?" zakničela opět ta zmuchlanina, která teď, jak jsem ji pozoroval, prováděla na podlaze jakýsi nepostižitelný pohyb, velmi se podobající navlékání punčochy. Zatím jsem však postřehl jen jednu nohu.

“Vám to nepřipadá divné, že mě neznáte? Přines mi tu nohu, Pompe!" A sluha Pompeius podal ranci bezvadnou, už přistrojenou korkovou nohu; balík si ji bleskurychle přišrouboval a vztyčil se mi před očima.

“A byl to ošklivý masakr, to vám řeknu," pokračovala ta věc jakoby v samomluvě, “ale když se člověk pustí do křížku s Indiány, jako jsou Bugabuové a Kikapuové, nemůže čekat, že z toho vyjde jen s nějakým šrámem. A teď tu paži, Pompe, buď tak hodný. Na korkové nohy –," obrátil se zas ke mně, “je nejlepší Thomas, ale kdybyste, můj milý, potřeboval někdy ruku, doporučil bych vám jedině firmu Bishop." Zatím mu Pompeius přišrouboval paži.

“Dá se říci, že nám opravdu pěkně zavařili. A teď, ty pse, na mě hoď ramena a hruď! Nejlepší ramena dostanete u Pettita, ale jak jde o prsa, tak to si musíte zajít k Ducrowovi."

“Prsa!" žasl jsem.

“Tak Pompe, jak dlouho se budeš párat s tou parukou? Skalpování je přece jenom neurvalá procedura, ale můžete si opatřit opravdu bezvadnou paruku u De L'Ormeho." “Paruku!"

“A teď, negře, zuby! Když chcete pořádný chrup, musíte k Parmlymu; hodně si počítá, ale zboží má skvělé. Spolkl jsem ovšem pár bezvadných zubů, když mě velký Bugabu natřel pažbou pušky."

“Pažbou! Natřel!! Zrak mě přechází!!!"

“Á propos zrak – Pompe, tady máš oko, hezky mi ho zandej, ty darebo jeden! Tihle Kikapuové dovedou náramně rychle vydloubávat óči; ale je tu koneckonců doktor Williams, hotový kouzelník – neumíte si představit, jak bezvadně vidím očima, které mi vyrobil."

Začínalo mi poznenáhlu, ale jasně svítat, že předmět přede mnou není nikdo jiný než můj nový známý honorární brigádní generál John A. B. C. Smith. Musím přiznat, že různé zásahy sluhy Pompeia přivodily nápadnou změnu v osobním vzezření toho muže. Jeho hlas mě ovšem stále poněkud zarážel; ale i tato zdánlivá záhada se záhy objasnila.

“Pompe, ty umouněný lotře," zapištěl generál, “tak se mi zdá, že bys mě klidně nechal odejít bez patra."

Nato černoch cosi omluvně zamručel, přistoupil k pánovi, jako žokej koňovi mu znalecky otevřel ústa a obratně mu do nich vpravil jakýsi podivně vypadající přístrojek, jehož účel jsem zcela nechápal. Avšak v celém výrazu generálova obličeje nastala okamžitá a udivující změna. Když opět promluvil jeho hlas se rozezvučel zase tak plně, sytě a melodicky jako při našem prvním setkání.

“Zatracení pobudové!" zvolal tak jasným tónem, že jsem se té změny až polekal. “Zatracení pobudové – nejenže mi rozdrtili patro, ale stálo jim za námahu uříznout mi aspoň sedm osmin jazyka. Ale v tomhle artiklu se v Americe opravdu žádná firma nevyrovná Bonfantimu. Mohu vám ho vřele doporučit," generál se přitom uklonil, “a ujišťuji vás, že to dělám s krajním potěšením."

Kvitoval jsem s krajním povděkem jeho laskavost a ihned jsem se rozloučil; pochopil jsem dokonale pravý stav věcí plně jsem pronikl do záhady, která mě tak dlouho sužovala. Všechno bylo jako na dlani. Případ byl jasný. Honorární brigádní generál John A. B. C. Smith byl muž – byl muž, který se rozpadl.

Anděl Nevšednosti

Ďábel ve zvonici

Skokan

SKOKAN

Nepoznal jsem člověka tak lačného žertování, jako byl král. Žil snad jen pro šprýmy. Kdo uměl dobře vyprávět anekdoty, ten si ho bezpečně získal. Není proto divu, že jeho sedm ministrů bylo sedm na slovo vzatých vtipálků. Následovali krále nejen jako nepřekonatelní vtipálci, ale připodobnili se mu i svými postavami: byli jako on mohutní, tělnatí, tuční. Nikdy se mi nepodařilo zjistit, zda lidé z vtipkování tloustnou, anebo zda je tloušťka tak trochu k vtipkování předurčuje, ale jisté je, že hubený šprýmař je bílá vrána.

Na nějakou vybroušenost nebo, jak tomu říkal, "delikátnost" vtipu si ovšem král nijak nepotrpěl. Liboval si spíš v říznosti, rozvernosti žertu než v jeho duchaplnosti. Rafinované vtipkování ho unavovalo. Jistě by dal přednost Rabelaisovu Gargantuovi před Voltairovým Zadigem; a celkem jeho vkusu vyhovovalo daleko víc, když někdo někomu něco vyvedl, než řekl.

Můj příběh je z doby, kdy dvorní šaškové nevyšli ještě úplně z módy. Několik velkých evropských monarchií si dosud drželo své "blázny", kteří nosili strakatinu s čapkou a rolničkami a kteří na požádání – za pár drobtů spadlých z královského stolu – musili umět vyklopit nějaký břitký vtip.

Náš král si samozřejmě také choval šaška. Celkem vzato potřeboval trochu té pošetilosti – už proto, aby vyvážil hlubokomyslnou moudrost sedmi mudrců, kteří byli jeho ministry – nemluvě o jeho vlastní osobě.

Jeho blázen či dvorní šašek nebyl však jenom šaškem. Měl v očích krále trojnásobnou cenu – byl totiž navíc trpaslík a mrzák. Trpaslíci bývali v těch dobách u dvora právě tak běžní jako šašci, a mnohému monarchovi by bylo zatěžko trávit své dny (dny u dvora jsou poněkud delší než jinde) bez obou: bez šaška, s kterým se mohl zasmát, a bez trpaslíka, kterému se mohl posmívat. Jenže šprýmaři, jak jsem již podotkl, bývají v devětadevadesáti případech ze sta tuční, břichatí a nemotorní – a tak si náš král mohl co chvíli gratulovat, že ve Skokanovi (tak se šašek jmenoval) získal trojí poklad v jedné osobě.

Domnívám se, že jméno Skokan nedali trpaslíkovi kmotři při křtu, ale že mu je jednomyslně přiřklo sedm ministrů pro jeho neschopnost chodit jako ostatní lidé. Skokan se opravdu mohl pohybovat jen jakýmsi škubavým krokem – něco mezi skákáním a plazením – a tyto pohyby skýtaly neomezenou potěchu a ovšem i útěchu králi, ačkoli krále i s jeho vydutým břichem a vodnatelnou hlavou považoval celý dvůr za postavu vskutku nádhernou.

Avšak Skokan, třebaže se na znetvořených nohou jen s ukrutnou námahou smýkal po zemi, měl ohromnou sílu v pažích (jíž mu příroda patrně nahradila nemohoucnost dolních končetin), takže hravě předváděl kousky úžasné obratnosti, byl–li jen po ruce strom, lano nebo cokoli, po čem se dalo šplhat. Při této akrobacii se věru podobal spíš veverce nebo opičce než žabákovi.

Nemohu říci přesně, odkud Skokan původně pocházel, vím jen, že to byla jakási barbarská země, o které nikdo nic nikdy neslyšel, a že byla nesmírně daleko od dvora našeho krále. Skokan a s ním mladá dívenka, téměř právě tak zakrslá (ovšem jinak krásně souměrná a k tomu skvělá tanečnice), byli uneseni ze svých domovů a posláni jako dar králi jedním z jeho vítězících generálů.

Není divu, že za těchto okolností se oba malí zajatci důvěrně sblížili. Byli z nich brzy opravdu nerozluční přátelé. Avšak Skokan, třebaže byl tak ohromným zdrojem

zábavy, nebyl ani trochu oblíben a nemohl proto Tripettě prokázat mnoho služeb; zato ona byla pro svůj půvab a nevšední krásu (i přes svou titěrnost) každým obdivována a hýčkána a měla u dvora značný vliv, kterého nikdy neopomenula užít ve prospěch Skokanův.

Jednou se král rozhodl uspořádat na počest jakési významné státní události – už nevím jaké – maškarní ples. A kdykoli se u dvora konala maškaráda či něco podobného, vždycky se skvěle uplatnil talent jak Skokanův, tak Tripettin. Zvláště Skokan byl tak vynalézavý v námětech na všelijaké výjevy, v návrzích na zcela originální postavy i kostýmy pro maškarní plesy, že by se bez jeho rad snad ani nebyli obešli.

Nadešla noc, na kterou slavnost stanovili. Pod Tripettiným dohledem byla nádherná dvorana vyzdobena důmyslnou dekorací, která měla maškarádě dodat patřičně vznešeného lesku. Celý dvůr hořel nedočkavostí. Pokud se kostýmů a masek týká, byl každý samozřejmě už dávno rozhodnut. Mnozí si už před týdnem nebo i před měsícem rozmysleli, co budou představovat, a nikde se neprojevil ani náznak nerozhodnosti – jen král a jeho sedm ministrů byli na rozpacích. Proč právě oni váhali, to mi nebylo jasné, ledaže by to dělali ze šprýmu. Ale nejspíš na nic nemohli přijít proto, že byli tak vypasení. Ať tak či onak, čas utíkal, a nakonec v nouzi nejvyšší poslali pro Tripettu a Skokana.

Když dva maličtí přátelé předstoupili před krále, zastihli ho se všemi sedmi kabinetními ministry u vína; ukázalo se však, že mocnář má mizernou náladu. Věděl, že Skokan víno nemá rád, podněcovalo totiž toho chromého chudáka až k zuřivosti, a zuřivost není zrovna příjemný stav. Jenže král miloval své žertíky a bavilo ho, když mohl Skokana přimět k pití a "náladičce", jak tomu říkal.

"Pojď sem, Skokane," řekl, když šašek a jeho družka vstoupili, "nejdřív zhltni tady ten pohár na zdraví svých dalekých přátel (Skokan jen povzdychl), a pak nás oblaž svým důvtipem. Chceme masky – ale aby to byly skutečné charaktery, člověče – něco originálního, co tu ještě nebylo. Už nás nudí dívat se věčně na jedno a totéž. Pojď, napij se! Víno ti zjasní rozum."

Na takové pobídky se snažil Skokan jako obvykle vymyslet nějakou vtipnou odpověď, avšak dnes na nic nepřišel. Ten ubožák měl totiž zrovna narozeniny, a rozkaz, aby připil vzdáleným přátelům, mu vehnal slzy do očí. Do poháru, který pokorně přijal z tyranovy ruky, padaly velké, hořké krůpěje.

Král řval smíchy, když trpaslík váhavě dopíjel víno : "Vidíš, co dokáže sklenice dobrého vína! Vždyť se ti už lesknou oči!"

Ubohý človíček! Oči mu spíše sálaly, než se leskly, neboť víno zaúčinkovalo na jeho vznětlivý mozek prudce a okamžitě. Neklidně postavil číši na stůl a pološíleným pohledem se rozhlédl po společnosti. Úspěch králova "žertíku"je všechny zřejmě náramně pobavil.

"A teď k věci," řekl ministerský předseda, neobyčejný tlusťoch.

"Ano," řekl král, "musíš nám poradit, milý Skokane. Chceme masky – originální postavy, mládenče – zkrátka, potřebujeme charaktery – jeden jako druhý – ha, ha, ha!" a protože tohle myslel skutečně jako žert, opakovalo jeho smích těch sedm sborem.

Skokan se také smál, ale jen chabě a jaksi nepřítomně. "Nu tak," řekl král netrpělivě, "nic tě nenapadá?"

"Pokouším se vymyslet nějakou novinku," řekl trpaslík roztržitě – víno ho totiž vyvedlo z rovnováhy.

"Pokoušíš se?" vykřikl zlostně tyran. "Jak to myslíš? Á, už chápu. Jsi mrzutý a potřebuješ ještě víno. Tumáš, vypij to!" Nalil vrchovatě další pohár a podával jej mrzákovi, který jen němě zíral a zalykal se.

"Pij, povídám!" křičel ten netvor, "nebo u všech ďasů –"

Trpaslík váhal. Král zrudl zlostí. Dvořané se šklebili. Tripetta, na smrt bledá, přistoupila k mocnářovu trůnu, padla před ním na kolena a zapřísahala ho, aby ušetřil jejího přítele.

Tyran chvíli jen žasl nad její smělostí, jako by se rozpakoval, co počít nebo říci – jak nejvhodněji vyjádřit svůj hněv. Posléze ji beze slova od sebe odmrštil a obsah vrchovatého poháru jí vchrstl do obličeje.

Ubohé děvče se s námahou zvedlo, a aniž se odvážilo vzdychnout, vrátilo se na své místo na konci stolu.

Na chvíli se rozhostilo hrobové ticho, v němž by byl slyšet i pád lístku či peříčka. Bylo přerušeno tichým, ale protivným, táhlýrn skřípotem, který jako by se ozýval současně ze všech koutů místnosti.

"Co – co znamená ten zvuk? Proč to děláš?" zeptal se král rozlíceně trpaslíka.

Ten zatím zřejmě do značné míry vystřízlivěl, a hledě teď upřeně, ale klidně do tyranovy tváře, pouze hlesl:

"Já – já? Jak bych to mohl být já?"

"Ozývalo se to myslím zvenku," poznamenal jeden z dvořanů.

"Mám dojem, že to byl papoušek za oknem, že si brousil o dráty klece zobák."

"Nejspíš," řekl na to král, a tímto vysvětlením jako by se mu velmi ulevilo, "ale byl bych přísahal na svou rytířskou čest, že jsem slyšel toho trhana skřípat zuby."

A tu se trpaslík zasmál (král byl tak osvědčený šprýmař, že smích nikomu nezazlíval) a odhalil přitom řadu velkých, silných a velice odpudivých zubů. Navíc krále ujistil, že milerád vypije tolik vína, kolik bude králi libo. To mocnáře utišilo; a Skokan, vyprázdniv další pohár bez zjevnějšího účinku, začal horlivě předestírat své náměty.

"Nemohu říci, jak to spolu souvisí," prohodil s naprostým klidem, jako by v životě nevypil ani kapku vína, "ale vzápětí nato, co Vaše Veličenstvo uhodilo dívku a vchrstlo jí do obličeje víno – vzápětí nato, a zrovna když se papoušek za oknem tak divně ozýval, vzpomněl jsem si na jedno báječné vyražení – je to naše národní zábava a často ji u nás provozujeme na maškarádách, ale zde by to byla úplná novinka. Bohužel je k tomu zapotřebí osmi lidí a –"

"Je nás tu tolik!" zvolal král a smál se, jak pohotově přišel na tu náhodnou shodu. "Osm je nás nachlup – já a sedm mých ministrů. Tak ven s tím, jaké je to vyražení!"

"Říkáme té hře Osm spoutaných orangutánů," odpověděl mrzák, "a je to opravdu nesmírně zábavné, když se to dobře sehraje."

"My to sehrajeme," poznamenal král a přitom vypjal hruď a přivřel víčka.

"Ta hra je rozkošná tím," pokračoval Skokan, "Jakou paniku vyvolá mezi dámami." "Báječné!" zahřměl král jedním dechem s ministry.

"Já vás vystrojím jako orangutany," řekl trpaslík, "svěřte mi to. Podoba bude tak dokonalá, že vás společnost na plese bude mít za skutečná zvířata – a jistě je to nejen ohromí, ale také vyděsí."

"To je ale nádherné," zvolal král. "Z tebe ještě něco udělám, Skokane! Uvidíš!"

"Řetězů se používá proto, aby řinčením zvyšovaly zmatek. Budete předstírat, že jste hromadně utekli svým dozorcům. Vaše Veličenstvo si ani nedovede představit, jak mocně zapůsobí na maškarním plese takových osm orangutanů, které většina lidí pokládá za pravé a kteří s divokým řevem vtrhnou mezi vybrané a skvostně oblečené muže a ženy. Takový kontrast nikdo nenapodobí."

"Nesmí," řekl král a celý kabinet chvatně povstal (také se již připozdilo), aby uskutečnil Skokanův plán.

Skokan přeměnil skupinu na hlouček orangutanů velmi jednoduchým, ale pro svůj záměr krajně účelným způsobem. Tato zvířata se v době, kdy se náš příběh udál, objevovala v civilizovaném světě jen velmi zřídka; a protože napodobeniny, které trpaslík vytvořil, byly dostatečně zvířecí a víc než dostatečně ohyzdné, bylo možno uvěřit v jejich pravost.

Nejdříve byl král a jeho sedm ministrů vtěsnáno do přiléhavých trikotů. Pak byli pomazáni dehtem. Nato jeden z ministrů navrhl, aby se použilo peří; tento návrh však Skokan zamítl a všechny hned názorně přesvědčil, že srst zvířete, jako je orangutan, se dá mnohem věrněji napodobit lnem. Na dehtový nátěr byla tedy nanesena silná vrstva lnu. A teď přišel na řadu řetěz. Skokan jej nejprve ovinul královi kolem pasu a důkladně jej utáhl; pak kolem dalšího muže a opět utáhl, a tak to provedl postupně u všech osmi. Jakmile dokončil práci s řetězem, rozestavil jednotlivce co nejdále od sebe a utvořil z nich kruh, a aby všechno vypadalo ještě věrojatněji, protáhl zbytek řetězu dvakrát napříč tímto kruhem v pravém úhlu – jak prý tehdy měli ve zvyku lovci, když ukořistili šimpanze či jiné velké opice na Borneu.

Sál, ve kterém se ples pořádal, byla velmi vysoká kruhová místnost, do které denní světlo pronikalo jen jedním oknem v kupoli. V noci – byla ostatně určena hlavně nočním zábavám – bývala osvětlena ohromným lustrem, který visel na řetězu ze středu světlíku a býval spouštěn nebo vytahován pomocí závaží; to však i s lanem bylo umístěno (aby to nekazilo celkový vzhled) nad kupolí na střeše.

Výprava sálu byla svěřena Tripettě, ta se ale v některých drobnostech zřejmě řídila rozvážnějšími pokyny svého maličkého přítele. Byl to právě jeho nápad, aby lustr pro tentokrát odstranili. Kapky vosku z jeho svící – a v takovém teple se nedalo zabránit stékání vosku – by poškozovaly nádherné šaty hostů, kterých jistě bude mnoho, a nemohou se proto všichni vyhýbat středu sálu – totiž místu pod lustrem. V různých částech sálu byly rozmístěny nástěnné svícny a do pravé ruky každé karyatidy, jichž tu bylo podél stěn padesát až šedesát, byla zasazena pochodeň, která šířila libou vůni.

Na Skokanovu radu čekalo osm orangutanů se svým vystoupením trpělivě až do půlnoci, kdy sál přímo překypoval hosty. Sotva dozněly údery hodin, již se všichni v jednom chumlu přihnali či spíše přikutáleli – neboť skoro všichni se při vstupu zapletli do řetězů, padali a klopýtali.

Rozruch mezi maskami byl nesmírný a královo srdce plesalo radostí. Jak se dalo předvídat, pokládali mnozí hosté ty dravě vyhlížející tvory – když ne zrovna za orangutany – tedy za nějaká skutečná zvířata. Dámy houfně omdlévaly úlekem; a kdyby byl král obezřetně nezakázal nosit v sále zbraně, bylo by všech osm brzy

zaplatilo své vyražení krví. Jak už to v panice bývá, všechno se překotně hrnulo ke dveřím, jenže král nařídil, aby po jeho příchodu byly dveře okamžitě zamčeny a klíče odevzdány Skokanovi, jak to ostatně sám trpaslík předem navrhl.

Když vřava vrcholila a kdekdo se staral jen o vlastní kůži – v tlačenici rozčileného davu totiž opravdu hrozilo nebezpečí – mohli jste spatřit, jak řetěz, na kterém visíval lustr a který byl této noci vytažen, zvolna klesá dolů, až se hák na jeho konci zastavuje pouhé tři stopy od podlahy.

Brzy nato král se svými sedmi přáteli doklopýtal přes celý sál až pod kupoli, přímo k řetězu. A tu trpaslík, který jim byl v patách a popichoval je, aby zvyšovali rozruch, popadl jejich řetěz v průsečíku uprostřed kruhu a bleskurychle jej zavěsil na hák, na kterém býval zavěšen lustr. A poté jakási neviditelná síla vytáhla hák tak vysoko, že orangutani se rázem octli v těsně sraženém hloučku, čely k sobě.

Mezitím se obecenstvo z prvního otřesu už trochu vzpamatovalo; začínalo se teď na celou věc dívat jako na podařenou taškařici a při pohledu na ošemetné postavení opic propukalo v bouřlivý smích.

"Já se o ně postarám!" ječel teď Skokan a jeho pronikavý hlas překřičel snadno všechen ten povyk. "Však já se o ně postarám! Myslím, že je znám. Jen co si je pořádně prohlédnu, hned vám řeknu, co jsou zač!"

Tu po hlavách obecenstva dohopsal ke stěně, tam z ruky karyatidy vytrhl pochodeň, s kterou se vrátil do středu sálu, vyskočil hbitě jako opička králi na hlavu a z ní se vyšplhal několik stop nahoru po řetěze, skláněje přitom pochodeň, jako by si prohlížel hlouček orangutanů, a stále pokřikoval: "Však já brzy zjistím, co jsou zač!"

Celý sál (i s opicemi) se svíjel smíchy, ale tu šašek náhle pronikavě hvízdl – a vzápětí vylétl řetěz prudce nahoru, vyvlekl s sebou užaslé, zmítající se orangutany a nechal je viset v prostoru mezi kupolí a podlahou. Skokan, přimknut k stoupajícímu řetězu, držel se stále ve stejné vzdálenosti od osmi pitvorných masek a ustavičně jim strkal k tvářím pochodeň, jako by chtěl pouze vypátrat, kdo jsou.

Tento let vzhůru celou společnost tak ohromil, že na chvíli nastalo hrobové ticho. Přerušil je onen temný, dotěrný skřípot, který tak zaujal krále a jeho rádce, když ukrutník vchrstl Tripettě víno do obličeje. Jenže tentokrát nemohlo být sporu o tom, odkud zvuk vychází. Ozýval se ze zpěněných úst trpaslíka, který skřípal zuby, zatínal své ohromné tesáky a s výrazem šílené zloby zíral do osmi tváří, jež se k němu vzhůru obracely.

"Aha!" řekl konečně rozlícený šašek. "Aha! Už mi začíná svítat, co je to za lidi !" A tu krále naoko prozkoumával blíž a blíž, až přiložil pochodeň k jeho lněné srsti. Ta se rázem vzňala oslnivým plamenem.

Za pár vteřin bylo všech osm orangutanů v jediném plameni. Dav pod nimi ječel, zíral na ně ochromen děsem, ale nemohl jim v ničem pomoci.

Když potom plameny vyšlehly divočeji, vyšplhal se šašek, aby jim unikl, o něco výš; tímto pohybem upoutal pozornost zástupu, který se opět utišil. A tu trpaslík ještě jednou promluvil:

"Teď už vidím jasně, jací lidé se skrývají za těmito maskami. Je to mocný král a jeho sedm nejdůvěrnějších rádců – král, který se nebojí udeřit bezbranné děvče, a sedm rádců, kteří ho k takovým podlostem navádějí. A já, já jsem prostě Skokan, šprýmař, a tohle je můj poslední šprým."

Sotva trpaslík skončil svou krátkou řeč, bylo dílo pomsty – dík značné vznětlivosti lnu i dehtu – dovršeno. Osm mrtvol se houpalo na řetězech – smrdutá, zčernalá, ohyzdná, beztvará změť. Mrzák po nich mrštil pochodní, lehce a klidně se vyšplhal ke stropu a světlíkem v kupoli zmizel.

Říká se, že Tripetta, skrytá na střeše sálu, pomáhala svému příteli vykonat tuto plamennou pomstu a že se jim pak podařilo uprchnout spolu do staré vlasti. Nikdo je totiž od té chvíle nespatřil.

Pád do Maelströmu

PÁD DO MAELSTRÖMU

Cesty boží jak v Přírodě, tak v činech Jeho Prozřetelnosti nepodobají se cestám našim; a naše výtvory nelze také nikterak přirovnávat k nezměrnosti, hloubce a nezbadatelnosti Jeho děl, která jsou obdařena hlubinami závratnějšími než studnice Démokritova. / Joseph Glanville

Konečně jsme vystoupili na vrchol nejvyššího útesu. Stařec byl zřejmě tak vyčerpán, že několik minut nemohl mluvit.

„Není to tak dávno,“ řekl posléze, „co bych vás byl mohl vést po téhle cestě právě tak snadno jako můj nejmladší syn; ale asi tak před třemi roky mne potkalo něco, co ještě žádného smrtelníka nepotkalo – či co aspoň nikdo nepřežil, aby o tom mohl vyprávět – a těch šest hodin smrtelné hrůzy, které jsem tehdy zakusil, mne na těle i na duchu dočista zlomilo. Nejspíš si o mně myslíte, že jsem velmi starý člověk – ale nejsem. Stačil necelý den, aby mi tyhle vlasy, předtím černé jako uhel, zbělely, aby mi ochably nohy, povolily nervy, takže mě teď sebemenší námaha roztřese a každý stínek vystraší. Věříte, že dostávám závrať, už když se podívám z téhle skalky?“

Ta „skalka“, na jejímž okraji se natáhl tak neopatrně, že byl na její vyčnělé, kluzké hraně zaklesnut lokty – ta „skalka“, tvořící strmou, hladkou, černě svítící stěnu propasti, trčela nějakých patnáct set stop z rozeklané pustiny pod námi. Nic by mne nepřilákalo přistoupit na šest kroků k jejímu okraji. Ba poloha mého společníka mě tak rozrušila, že jsem padl jak široký, tak dlouhý na zem, sevřel trsy kolem sebe a ani se neodvážit mrknout k obloze – marně se snaže zapudit myšlenku, že prudký vítr ohrožuje samy základy hory. Dlouho mi trvalo, než jsem se jakžtakž umoudřil a sebral odvahu posadit se a pohlédnout do dálky.

„Tyhle úzkosti hleďte překonat,“ řekl mi průvodce, „vždyť jsem vás sem přivedl, abyste se mohl hezky rozhlédnout po dějišti té události, o které jsem vám říkal – abyste měl to místo přímo před očima, až vám tu podivnou historii budu vypravovat.

Jsme právě,“ pokračoval rozvláčným, pro něho příznačným způsobem, „jsme právě u samých břehů Norska – na osmašedesátém stupni šířky – v rozsáhlé norlandské provincii – a v smutném kraji lofotském. A sedíme zrovna na vrcholku hory, která se jmenuje Helseggen neboli Mračná. Teď se trošku zvedněte – jestli máte závrať, přidržte se trávy – tak – a podívejte se tamhle za ten pruh mlhy pod námi do moře.“

Hlava se mi motala, když jsem hleděl na širou mořskou pláň, jejíž voda měla tak inkoustovou barvu, že mi rázem vytanulo mare tenebrarum z líčení núbijského zeměpisce. Lidská fantazie si sotva dovede vytvořit truchlivější a pustší panoráma. Vpravo i vlevo, kam až oko dohlédlo, táhly se jako valy světa obrysy hrozivě černých, trčících skal, jejichž ponurost dokresloval příboj, který proti nim s věčným vytím a jekem vysoko vrhal svůj bílý, strašlivý hřbet. Přímo proti výspě, na jejímž temeni jsme seděli, asi tak pět až šest mil od nás, bylo vidět v moři pustý ostrůvek; vlastně jsme jen rozpoznávali jeho polohu podle zuřivého vlnobití, které jej svíralo. Asi o dvě míle blíž k pevnině zvedal se další ostrůvek, menší, ošklivě rozeklaný a holý, tu a tam vroubený drúzou černavých skal.

Moře v prostoru mezi vzdálenějším ostrovem a pobřežím se chovalo prapodivně. Třebaže směrem k pevnině dul právě silný vichr – briga blížící se k břehům přiléhala se skasanou čelní plachtou, a i tak se celá neustále nořila do vln –, v oněch místech se nevzdouval normální příboj, tam se voda v krátkých, rychlých, vzteklých přívalech

hrnula do všech stran, a to i přímo proti větru. A pěna se téměř neobjevila, jen v těsném sousedství skal.

„Tomu ostrovu v dálce,“ pokračoval stařec, „říkají Norové Vurrgh. Ten prostřední je Moskoe. Tamten, asi míli na sever, je Ambaaren. A tamhle zas jsou Iflesen, Hoeyholm,  Kieldholm,  Suarven a Buckholm.  A o kus dál –  mezi  Moskoem a Vurrghem – to jsou Otterholm, Flimen, Sandflesen a Skarholm. Tak se namouduši všechny ty ostrovy jmenují – ale proč je bylo zapotřebí vůbec pojmenovat, to ani vy, ani já nepochopíme. Slyšíte něco? Vidíte nějakou změnu ve vodě?“

Tak oběhlo prvních deset minut na vrcholku Helseggenu; vystoupili jsme na něj z lofotského vnitrozemí, a cestou jsme proto vůbec nezahlédli moře, které nás překvapilo až na nejvyšším útesu. Při starcově vyprávění jsem začal vnímat silný, znenáhla rostoucí zvuk, podobný bučení obrovského stáda bizonů na americké prérii; a již jsem si také všiml, že hladina pod námi, kterou by námořníci označili za silně zčeřenou, se prudce mění v proud směřující k východu. Přímo před mýma očima nabýval proud obludné prudkosti. Vteřinu co vteřinu se hnal rychleji, zběsileji. V pěti minutách se rozpoutala v celém prostoru až k Vurrghu nezkrotná vřava; ale nejmocněji to bouřilo mezi Moskoem a pobřežím. Zde se náhle to nesmírné řečiště, zbrázděné a proťaté tisíci svářlivými průlivy a proudy, v zběsilé křeči vzdulo, s výbuchem, varem a sykotem se roztočilo do gigantických a nesčetných vírů a v peřejích se hnalo na východ s takovou rychlostí, s jakou se vody řítí jen do propasti.

Během několika dalších minut se celý výjev opět od základu změnil. Hladina se zvolna uklidňovala, vodní víry jeden za druhým mizely, teď však vznikaly mohutné šmouhy pěny, která se předtím ani neukázala. Tyto pruhy se pak dlouze protáhly, prolnuly a nakonec přejaly otáčivý pohyb ochablých vírů, jako by utvářely jádro dalšího, ještě obrovitějšího víru. A ten se také překvapivě náhle, avšak zřetelně a určitě začal rýsovat jako kruh s průměrem větším než jedna míle. Okraj kruhu tvořil široký pás třpytivé tříště; z té však ani kapka nesklouzla do jícnu děsivého trychtýče, jehož vnitřek, pokud jsme jen mohli dohlédnout, byla hladká, lesklá, černočerná vodní stěna, skloněná v úhlu dobrých pětačtyřiceti stupňů, ženoucí se opile vlnivým, vzdouvavým tryskem a volající do větru úděsným hlasem, půl jekem, půl řevem, jaký ani mocný proud Niagary ve svém smrtelném pádu nezvedá k nebesům.

Hora se třásla v základech, skála se kymácela. Vrhl jsem se na tvář a v nesmírném rozrušení se chytal kdejaké travinky.

„To nemůže být nic jiného,“ řekl jsem konečně starci, „než veliký vír Maelström.“

„Tak se mu taky někdy říká,“ pravil. „My Norové mu říkáme Moskoeström podle ostrova Moskoe, který je na půl cestě.“

Běžné zprávy o tomto víru mne zdaleka nepřipravily na to, co jsem spatřil. Líčení Jonase Ramuse, který je snad nejobšírnější ze všech, nemůže zprostředkovat ani tu nejkrotší představu o velkoleposti či o hrůze toho úkazu – nebo něco z omračujícího pocitu nevšednosti, který diváka zaplaví. Nevím bezpečně, odkud zmíněný autor Maelström pozoroval, ani kdy; ale jistě přitom nebyl na vrcholu Helseggenu a jistě to nebylo za bouře. Jsou však v jeho líčení místa, která mohu uvést pro jejich podrobnost, i když samozřejmě přibližují jen velmi matně dojem z té podívané.

„Mezi Lofotenem a Moskoem,“ praví autor, „je moře hluboké třicet pět až čtyřicet sáhů; na druhou stranu, směrem k Veru (Vurggh), však hloubky ubývá, takže lodi tudy nemohou projíždět bez nebezpečí, že se roztříští o skaliska; to se stává i za

nejklidnějšího počasí. Za přílivu proudí sice voda do úseku mezi Lofotenem a Moskoem s bouřlivou prudkostí, ale ryk jejího dravého odlivu přehluší snad i ty nejhřmotnější a nejhrozivější peřeje. Ten hluk je slyšet na několik mil, a víry a prohlubně jsou tu tak rozsáhlé a hluboké, že nevyhnutelně pohltí každou loď, která se dostane do jejich osidel, v táhnou ji ke dnu a tam ji napadrť rozbijí o skály, a teprve když se moře utiší, jsou trosky vyvrhovány nahoru. Tato mezidobí klidu nastávají ovšem jen mezi odlivem a přílivem, a to za klidného počasí, a trvají i tak jen čtvrthodinku; pak se proud rozběsňuje nanovo. A když je nejsilnější a vřavu zesílí ještě bouře, není radno přibližovat se k němu na dobrou míli. Čluny, jachty i větší lodi, které z neopatrnosti vpluly do jeho toku, byly smeteny. Často se také stává, že se k proudu až příliš blízko dostanou velryby a nápor vod se jich zmocní; a jak potom vyjí a bučí v marné snaze vyprostit se, nelze vůbec vylíčit. Jednou proud zachytil medvěda, který se pokoušel přeplavat z Lofotenu na Moskoe a byl vtažen do víru; medvěd řval tak strašlivě, že ho bylo slyšet až na pobřeží. Veliké kmeny smrků a sosen, které proud pohltil, vyplouvají na povrch tak zpřeráženy a rozdrásány, jako by z nich rostly bodliny. To dotvrzuje, že dno tvoří ostré útesy a kmeny se mezi nimi zmítají. Tento proud se řídí přílivem a odlivem – každých šest hodin se směr příboje střídá. Roku 1645 časně zrána, osmé neděle před velikonocemi, se tu rozpoutala taková vřava, že i kameny z pobřežních domů padaly na zem.“

Pokud jde o hloubku moře, nechápu, jak vůbec mohla být změřena v bezprostřední blízkosti víru. Těch „čtyřicet sáhů“ se může týkat jen úseků úžiny těsně u břehů buď Moskoeu, nebo Lofotenu. Hloubka uprostřed Moskoeströmu je jistě nesrovnatelně větší, a lépe než co jiného nás o této skutečnosti přesvědčí i boční pohled do propastného trychtýče z největšího útesu Helseggenu. Když jsem z tohoto temene hleděl na vyjící podsvětní Flegeton, musel jsem se usmívat prostoduchosti, s jakou počestný Jonas Ramus zaznamenával historky o velrybách a medvědech, jako by to bylo něco bezmála neuvěřitelného; mně totiž připadalo naprosto samozřejmé, že kdyby se i největší loď, která dnes brázdí oceány, dostala na dosah té vražedné přitažlivosti, mohla by jí stejně vzdorovat tak málo, jako peříčko vzdoruje hurikánu, a jistě by naráz beze stopy zmizela.

Pokusy vysvětlit tento úkaz – některé z nich, pokud si vzpomínám, mi při čtení připadaly docela hodnověrné – se mi teď jevily v naprosto jiném a neuspokojivém světle. Všeobecně se přijímá tvrzení, že tento vír, jakož i tři menší víry mezi Faerskými ostrovy, „nemají jiné příčiny než tu, že stoupající a klesající vlny narážejí při přílivu a odlivu na hrany skal a bradel, což do té míry stlačuje vodu, že pak peřejemi vyráží; a tak čím vyšší příliv, tím hlubší je nepochybně pád, a přirozeným výsledkem toho všeho je vodní vír, jehož mohutná sací schopnost je dostatečně známá z menších pokusů“. – Tak praví Encyclopaedia Britannica. Kirchner a jiní si představují, že uprostřed maelströmské úžiny je průrva, která se zavrtává do zemské kůry a vyúsťuje kdesi daleko odtud – v jednom případě se dost rozhodně tvrdí, že je to Botnický záliv. A právě tuto domněnku, jakkoli bláhovou, má fantazie při pohledu na vír přijala nejochotněji; ale když jsem se o tom zmínil svému průvodci, překvapilo mne, že tento názor nesdílí, třebaže valná většina Norů o té věci tak smýšlí. Pokud jde o první výklad, přiznával, že mu za mák nerozumí, a já jsem s ním vlastně souhlasil – neboť ať si na papíře vypadá sebenezvratněji, je uprostřed burácení té propasti naprosto nesrozumitelný, ba nesmyslný.

„Pěkně jste se na ten vír vynadíval,“ řekl stařec, „a teď se laskavě protáhněte kolem téhle skalky, abyste byl v závětří, kam tolik nedoléhá řev moře, a já vám povím příhodu, která vás přesvědčí, že bych měl něco o Moskoeströmu vědět.“

Usadil jsem se, jak si přál, a stařec pokračoval:

„Míval jsem ještě se dvěma bratry dvoustěžňovou šalupu, měla asi sedmdesát tun, a s tou jsme vyjížděli na ryby mezi ostrovy za Moskoem blízko Vurrghu. Ve všech prudkých protiproudech na moři se dá ve vhodnou dobu slušně lovit, jen když má člověk dost odvahy pustit se tam, jenže, jak vám povídám, ze všech lidí na lofotenském pobřeží jsme se jedině my tři vydávali pravidelně až k těm ostrovům. Obyčejně se jezdí lovit o hodný kus níž na jih. Tam se ryba chytne, kdy si vzpomenete, a bez nebezpečí, a proto je to oblíbenější lovistě. Ale tam, na těch našich vyhlídnutých místech mezi skálami, se vytáhnou nejen ty nejlepší kusy, ale taky v daleko větším množství, takže jsme často za pouhý den nalovili tolik, kolik bázlivější mládenci nesehnali do kupy ani za týden. Vlastně to bylo od nás taková zoufalá spekulace – místo dřiny jsme hazardovali životem, naším kapitálem byla odvaha.

Kotvili jsme se šalupou v malé zátoce asi pět mil odtud podél břehu nahoru; a mívali jsme ve zvyku využívat za pěkného počasí té čtvrthodinové přestávky mezi přílivem a odlivem k tomu, že jsme se rychle přeplavili přes hlavní úžinu Moskoeströmu, hodný kus nad prohlubní, a pak jsme spustili kotvu někde poblíž Otterholmu nebo Sandflesenu, kde spodní proudy nejsou tak divoké jako jinde. Tam jsme zůstávali, a teprve krátce před dalším itšením jsme vyplouvali zpátky domů. Nikdy jsme tuhle výpravu nepodnikali, jestliže nám nevál na cestu tam i zpátky stálý boční vítr – vítr, o kterém se dalo s jistotou říct, že nás před návratem nenechá na holičkách – a v tom jsme se taky zřídkakdy přepočítali. Za šest let jsme jen dvakrát museli celou noc kotvit na jednom místě pro úplné bezvětří, kterí právě v těchhle končinách je opravdu vzácné; a jednou jsme museli na lovišti zůstat a trápit se hladem skoro týden zas kvůli smršti, která propukla krátce potom, co jsme tam dorazili, a tak rozbouřila průliv, že na návrat nebylo pomyšlení. Tenkrát by nás to bylo zaneslo na širé moře dělej co dělej (víry nás totiž proháněly kolem dokola tak zběsile, že jsme nakonec spustili kotvu a vlekli ji za sebou), kdybychom byli náhodou nevpluli do jednoho z té spousty příčných proudů, co se tam jeden den objeví a zíta už jsou pryč – nu, a ten nás pak zahnal až do závětří Flimenu, u kterého jsme naštěstí přistáli.

Já vám nevypovím ani dvacetinu těžkostí, které nás trápily přímo na lovišti – je tam člověku mizerně i za pěkného počasí –, ale vždycky jsme se hleděli protlouct bez pohromy aspoň tím peklem Moskoeströmu, ačkoli jsem občas míval taky srdce v kalhotách, když jsme se tam dostali nějakou tu minutu před nebo po začátku utišení. Někdy vítr nebýval tak silný, jak jsme si mysleli při vyplutí, a pak jsme zdaleka nedopluli tam, kam jsme chtěli, a šalupa se v tom proudu nedala ovládat. Můj nejstarší bratr měl osmnáctiletého syna a já jsem měl taky dva statné chlapce. V takových chvílích by se mohli chopit vesel a i později při lovu by nám mohli pomáhat, ale něměli jsme to srdce vystavovat mladé nebezpečí, když už jsme riskovali sami – protože, když se to tak vezme, bylo to hrozné nebezpečí, to mi věřte.

Za pár dní to budou tři roky, co se stalo to, o čem vám teď budu povídat. Bylo to desátého července a na ten den lidi v těchhle končinách do smrti nezapomenou, protože tenkrát zuřil nejstrašnější orkán, jaký kdy nebesa seslala; a přece celé dopoledne, a dokonce hodný kus odpůldne vál jen slabounký a stálý větřík od jihozápadu a k tomu zářilo slunce, takže ani nejzkušenější mořeplavec mezi námi nemohl předvídat, co pak přišlo.

My tři – moji dva bratři a já – jsme přepluli k ostrovům kolem druhé hodiny s poledne a brzy jsme měli skoro vrchovatou šalupu samých pěkných ryb, kterých – to jsme si

všimli – bylo ten den mnohem víc než kdykoli předtím. Na mých hodinkách bylo právě sedm, když jsme zvedli kotvu a vypluli domů, abychom zase nejhorší úsek strömu proplouvali v mezidobí klidu, které mělo nastat v osm hodin.

Vyrazili jsme za čerstvého větru z pravého boku a chvíli jsme čile uháněli vpřed; na nebezpečí jsme si ani nevzpomněli, opravdu nebyl nejmenší důvod k obavám. Znenadání nás však překvapil vítr, který vál od Helseggenu. To bylo něco naprosto nebývalého, co se nám až dosud nepřihodilo, a taky jsem začal být drobátko neklidný, i když jsem nevěděl proč. Natočili jsme loď k větru, ale nemohli jsme se hnout z místa kvůli protiproudům; už jsem chtěl navrhnout, abychom se vrátili na naše kotviště, vtom jsme ale za zády spatřili obzor celý pokrytý prazvláštním měděným mrakem, který se s úžasnou rychlostí rozrůstal.

Větřík, který se vzdul proti nám, mezitím utichl, takže jsme byli najednou v naprostém bezvětří a moře si s námi dělalo, co chtělo. Tenhle stav netrval dlouho – ani jsme neměli čas o něm uvažovat. Neuplynula minuta a přepadla nás bouře – do dvou minut se obloha úplně zatáhla –, a když se k tomu přihnala ještě vodní tříšť, udělala se náhle taková tma, že jsme jeden druhého na lodi ani neviděli.

Bylo by bláhové chtít vám vylíčit hurikán, který se tenkrát rozpoutal. Nejstarší námořník v Norsku nikdy nic podobného nezažil. Než nás to naplno zasáhlo, stačili jsme ještě honem svinout plachty, ale už první náraz nám urazil oba stěžně, zrovna jako by je přeťal, a hlavní stěžeň vzal s sebou i mého nejmladšího bratra, který se k němu pro jistotu přivázal.

Naše loď byla něco tak lehoučkého – nu, hotové pírko na vodě. Palubu měla hladkou, bez přístavků, až na malý poklop na přídi, který jsme před plavbou přes ström vždycky pevně zatloukli – pro případ, že by se vlny moc vzdouvaly. Nebýt toho, byli bychom naráz ztroskotali – protože na chvíli se voda nad námi dočista zavřela. Jak můj starší bratr unikl záhubě, to vám nepovím, poněvadž jsem to už nikdy nemohl zjistit. Pokud se mne týká, jakmile jsem strhl přední plachtu, plácl jsem sebou na palubu, vzepřel se nohama o nízké brlení na přídi a rukama jsem popadl kruhový svorník u paty předního stěžně. Udělal jsem to naprostoo pudově – a podle všeho to bylo to nejlepší, co jsem mohl udělat –, protože na nějaké přemýšlení jsem byl až moc vyplašený.

Chvíli jsme byli, jak povídám, úplně pod vodou, a celý ten čas jsem zadržoval dech a svíral svorník. Když už jsem to nemohl vydržet, klekl jsem si – aniž jsem se ovšem pustil kruhu, a tak jsem si uvolnil hlavu. Potom se náš člun zatřepal zrovna jako pes, když vyleze z vody, a tak se aspoň trochu zbavil té záplavy. Snažil jsem se teď překonat mrákoty, které na mě padly, vzít rozum do hrsti a rozmyslet si, co dál – a tu mne kdosi uchopil za rameno. Byl to můj starší bratr. Srdce mi poskočilo radostí, protože jsem ho už viděl v moři – ale v příští vteřině se má radost proměnila v děs – neboť  bratr  přiblížil  ústa  těsně  k mému  uchu  a vykřikl  jen  jedno  slovo:

‚Moskoeström!‘

Nikdo nikdy nepochopí, co jsem v tu chvíli prožíval. Roztřásl jsem se od hlavy k patě, jako bych měl prudký záchvat zimnice. Až moc dobře jsem si uvědomil, co tím jedním slovem myslí – věděl jsem, co mi tím chce naznačit. S větrem, který nás teď hnal, jsme nezadržitelně mířili do víru strömu a nic nás nemohlo zachránit!

Víte dobře, jak jsme úžinu strömu přeplouvali vždycky daleko nad vírem, i když bylo překrásně, a jak jsme pak bedlivě vyčkávali klidné chvilky mezi příbojem – a teď si představte, že jsme se řítili rovnou do té prohlubně, a ještě v takovém orkánu! Ale

jedna věc je jistá, pomyslil jsem si, doplujeme tam zrovna v tom utišení – aspoň ždibínek naděje tu je –, ale vzápětí jsem se proklínal, co jsem to za blázna, když ještě bláhově uvažuju o naději. Dobře jsem věděl, že je s námi konec, i kdybychom byli velelodí s devadesáti kanóny na palubě.

Tou dobou první zuřivý nápor vichřice už ochabl, anebo jsme ji tolik nepociťovali, protože jsme kouzali před ní, ale buď jak buď vlny, které až dosud vítr srážel, uhlazoval a zpěňoval, se teď vzedmuly v učiněné hory. Také na obloze nastala podivná změna. Kolem nás bylo pořád tma jako v pytli, ale tkařka nad hlavou se zničehonic protrhla kulatá díra a v ní bylo jasné nebe – v životě jsem neviděl tak sytou, jasnou, tak čistou modř – a tou dírou prozařoval měsíc v úplňku a tak se vám třpytil, jak jsem ho třpytit ještě neviděl. Všechno kolem nás naprosto zřetelně ozářil – ale panebože, byla to podívaná, co ozařoval!

Několikrát jsem se pokusil na bratra promluvit, ale hukot se najednou tak vzmohl – aniž jsem chápal proč –, že bratr neslyšel jediné slovo, třebaže jsem mu z plných plic křičel do ucha. Pak zavrtěl hlavou a bledý jako stěna zdvihl ukazovák, jako by chtěl říci: ‚Poslouchej!‘

Zprvu jsem nechápal, co tím myslí – brzy mi však kmitla hlavou šeredná myšlenka. Vytáhl jsem z kapsy hodinky. Nešly. Za svitu měsíce jsem pohlédl na jejich ciferník – vytryskly mi slzy a mrštil jsem hodinky daleko do moře. Zastavily se v sedm hodin! Už jsme zmeškali utišení příboje a vír strömu teď běsní naplno!

Když je loď dobře stavěná, řádně vyvážená a nepřetížená, a pluje–li v silné vichřici s plnými plachtami, vždycky se zdá, jako by vlny zpod ní klouzaly – což člověku z pevniny připadá velmi podivné. V námořnické hantýrce se tomu říká ‚jízda‘.

Tedy až dosud se nám jízda po vzdutých vlnách hezky dařila, ale najednou nás obrovská vlna popadla zrovna pod kormou, a jak se zdvihala, vynášela nás s sebou bůhvíkam nahoru – výš a výš. Nikdy bych byl nevěřil, že může vlna vystoupit tak vysoko. A pak jsme sjížděli dolů, zhoupili se, klouzali a řítili se, až mi bylo zle a tak mdlo, jako bych ve snu padal z nějaké vysokánské hory. Když jsme však byli nahoře, rychle jsem se rozhlédl kolem – a ten krátký pohled mi úplně stačil. Rázem jsem poznal naši přesnou polohu. Vír Moskoeströmu byl asi čtvrt míle rovnou před námi – ale podobal se tak málo denně vídanému Moskoeströmu, jako se tamhleten vír, co na něj koukáte, podobá mlýnskému náhonu. Kdybych byl nevěděl, kde asi jsme a co nás čeká, byl bych to místo vůbec nepoznal. A tak jsem s hrůzou bezděky zavřel oči. Víčka se mi sama jakoby v křeči sevřela.

Snad neuběhly ani dvě minuty a náhle jsme pocítili, že vlny klesají; také nás obklopovala pěna. Loď sebou prudce trhla doleva a jako blesk vystřelila novým směrem. A současně zaniklo burácení moře v jakémsi ječivém skřeku – představte si zvuk, jako když tisíce parníků vypouští najednou páru. Ocitli jsme se v pásmu vlnobití, které vír výdycky obepíná; přirozeně mi napadlo, že v příští vteřině nás to srazí do propasti – do které jsme ovšem viděli jen nezřetelně, protože jsme letěli úžasnou rychlostí. Zdálo se mi, že loď ani nebrázdí vodu, nýbrž jen jako bublina poskakuje po povrchu příboje. Po jejím pravém boku byla propast víru, nalevo strměl nesmírný oceán, který jsme nechali za sebou. Stál tam jako obrovitá zmítající se stěna mezi námi a horizontem.

Snad vám to bude připadat divné, ale když jsme teď byli přímo v jícnu propasti, cítil jsem se vyrovnanější, než když jsme se k ní jen blížili. Vzdal jsem se veškeré naděje

a tím jsem se také do značné míry zbavil strachu, který mne zprvu ochromoval. Patrně mi zoufalství vzpružilo nervy.

Možná že to vypadá, jako bych se vychloubal – ale všecko, co vám povídám, je pravda: začal jsem uvažovat, jak je to nádherné a velkolepé, umírat takovým způsobem, a jak hloupé bylo ode mne myslet na něco tak nicotného, jako je vlastní osobní život, před tváří tak úchvatného projevu boží moci. A dokonce věřím, že jsem se při tom pomyšlení zarděl studem. Za chvilku jsem hořel nedočkavou zvědavostí na propast samu. Pocítil jsem dokonce touhu prozkoumat její hlubiny i za cenu oběti, kterou podstoupím; a nejvíc mne rmoutilo, že nikdy nebudu moci vyprávět kamarádům na souši o záhadách, které uvidím. Věru, prapodivné představy v hlavě člověka při takovém neštěstí – často jsem si pak říkal, že to kroužení lodi kolem prohlubně mne trochu pomátlo.

A ještě jedna okolnost přispěla patrně k tomu, že jsem zase našel rovnováhu; v té poloze k nám totiž nedoléhal vítr, protože, jak jste sám viděl, pásmo příboje je o mnoho níž než hladina oceánu – ten se nad námi tyčil v podobě vysokého, černého horského hřebenu. Jestli jste dosud nezažil opravdovou mořskou bouři, nemůžete si představit, jak takový vítr s vodní tříští dovede člověka pomást. Oslepí vás, ohluší, rdousí a připraví vás o veškerou schopnost jednat či uvažovat. Ale teď jsme měli od těchhle nepříjemností jakžtakž pokoj – právě tak jako na smrt odsouzení zločinci se dočkávají drobných úlev, které jim nejsou povoleny, dookud jejich osud není zpečetěn.

Nepovím vám, kolikrát jsme vlastně opsali ten kruh. Snad jsme celou hodinu kroužili kolem dokola, a to jsme spíš létali, než pluli, a ustavičně jsme se blížili ke středu příboje, k jeho strašlivému vnitřnímu okraji. Celou tu dobu jsem se nepustil svorníku. Můj bratr byl na zádi, kde se držel prázdného soudku na vodu, který byl pevně přivázán pod vydutým brlením a byl jedinou věcí, jež nebyla smetena z paluby při prvním náporu vichřice. Když jsme se přiblížili k samému kraji propadliště, pustil se soudku a sahal po kruhu, od kterého mi chtěl v hrůze smrti násilím odtrhnout ruce – kruh nebyl totiž dost velký, abychom se ho bezpečně mohli držet oba. V životě mne nic tak hluboce nezarmoutilo jako tento bratrův skutek – třebaže jsem věděl, že v té chvíli strachem zešílel, že se z něho stal pomatený zuřivec. Mně se ale vůbec nechtělo prát se s ním. Věděl jsem, že už na tom nesejde, jestli se z nás někdo drží, nebo ne, a proto jsem mu přenechal svorník a odebral se k soudku na záď. To mi nedělalo velké potíže, protože šalupa teď kroužila dost pravidelně, vyrovnaně a kymácela se jen s ohromnými rozkyvy a rozmachy víru. Ale sotva jsem zaujal novou polohu, nahnuli jsme se prudce na pravý bok a řítili se střemhlav do propasti. Rychle jsem vyblekotal modlitbu k Bohu a řekl si, že je po všem.

Jakmile jsem pocítil závratný let dolů, bezděčně jsem pevněji sevřel soudek a zavřel oči. Několik vteřin jsem se je neodvažoval otevřít v očekávání okamžitého konce a jen jsem se divil, že dosud nenastal smrtelný zápas s vodou. Ale vteřiny míjely jedna za druhou. Dosud jsem žil. Přestal jsem cítit, že padáme, a také pohyb lodi se mi zdál skoro stejný jako předtím uprostřed pěny, až na to, že jsme se teď víc nakláněli. Zmužil jsem se a opět se rozhlédl kolem.

Nikdy nezapomenu na ty poocity posvátné bázně, děsu a údivu, s kterými jsem civěl kolem sebe. Loď jako by se teď nějakým divem vznášela v půli cesty do hlubin na vnitřní straně nesmírně širokého a závratně hlubokého jícnu. Člověk by málem věřil, že ta stěna je z ebenu, kdyby šílenou rychlostí nevířila kolem nás a nezářila tak oslnivě a příšerně – neboť do ní z kruhové průliny v mracích, o které jsem se zmínil,

svítil úplněk a metal nádhernou záplavu zlata na její černé srázy a dál a hloub až do nitra propasti.

Ze začátku jsem byl příliš zmaten, abych něco podrobně pozoroval. Měl jsem jen celkový zaplavující dojem úděsné velkoleposti. Když jsem se však trochu vzpamatoval, bezděčně jsem pohlédl dolů – poloha šalupy na srázu prohlubně mi pohled tím směrem umožňovala. Loď seděla docela pevně na hladině – aspoň její paluba s ní byla v rovnoběžné rovině, jenže hladina sama se skláněla v úhlu pětačtyřiceti stupňů, takže mi připadalo, že ležíme úplně na boku. Přesto jsem si všiml, že udržuji rovnováhu právě tak dobře, jako bychom seděla na vodě zpříma jako svíce – to podle všeho působila rychlost, s jakou jsme kroužili.

Měl jsem dojem, že svit měsíce dopadá až na dno těch propastných hloubek, ale nic jsem tam pořádně nerozeznával pro hustou mlhu, která dole všecko zahalovala a nad kteroou se klenula skvostná duha jako ten uzoučký, vratký most, který podle mohamedánů má být jedinou stezkou mezi Časem a Věčností. Ta mlžina či sprška vznikala zřejmě tím, jak se na dně srážely a protínaly ohromné stěny trychtýře, ale neodvážím se vám líčit, jaký řev z té mlžiny vyrážel k nebi.

Když jsme poprvé sklouzli z vrstvy pěny do propasti, smetlo nás to po srázu hodně hluboko, pak jsme ale klesali velmi neúměrně. Vířili jsme kolem dokola – ale ne plynule, nýbrž s omračujícími smyky, které nás vrhaly tu jen několik desítek yard, tu zas bezmála kolem celého obvodu víru. Po každé otáčce jsme sice zvolna, ale naprosto viditelně poklesli.

Když jsem se tak rozhlížel po té nedohledné pustině tekutého ebenu, který nás unášel, všiml jsem si, že naše loď není jediným předmětem v objetí víru. Nad námi i pod námi jsem viděl trosky lodí, ohromnou změť stavebního dříví a kmenů i četné menší předměty, jako kusy nábytku, roztlučené bedny, sudy a prkna. Už jsem vám líčil, jak ve mně nepřirozená zvědavost zvítězila nad počátečním strachem. A čím jsem byl blíž hroznému konci, tím víc ve mně rostla. Začal jsem si s podivným zájmem prohlížet všechny ty věci, které nás na naší pouti provázely. Jistě jsem už blouznil, protože jsem se dokonce začínal bavit odhadováním, co dřív a s jakou rychlostí klesne do pěny pod námi. Jednou jsem se přistihl, že říkám: ‚Tahle jedle je teď určitě na řadě, ta teď žbluňkne dolů a zmizí,‘ – a pak mě zklamalo, že ji předhonil vrak holandské obchodní lodi, který sjel dřív. Když jsem tak hádal ještě několikrát, a pokaždé špatně, přivedl mne tento fakt – totiž ty neúchylně špatné výpočty – na sled myšlenek, z kterých se mi znovu roztřásly údy a rozbušilo srdce.

Tentokrát mne neomráčil strach, byl to úsvit něčeho, co ještě víc vzrušuje – naděje. Tahle naděje se zrodila částečně ze vzpomínky, částečně z okamžitého pozorování. Vzpomněl jsem si na nejrozličnější plovoucí předměty rozseté po lofotských březích, myslím předměty, které nejdřív pohltil a pak vyvrhl Moskoeström. Valná většina těch věcí byla prazvláštním způsobem rozbita – byly tak odřeny a otlučeny, že působily dojmem, jako by z nich trčely třísky –, ale také jsem si jasně vybavil, že některé z nich vůbec nebyly pohmožděny. Nedovedl jsem si ten rozdíl vysvětlit jinak, než že ty potlučené trosky byly předtím pohlceny úplně – kdežto ty druhé vsál vír až na sklonku přílivu či odlivu, anebo z jiného důvodu klesaly tak pomalu dolů, že se před obratem příboje nedostaly na dno. Pokládal jsem za možné, že by je v obojím případě mohl vír zas vynést na hladinu, a nemusel je proto stihnout osud předmětů, které byly vtaženy dřív a rychleji. Všiml jsem si také tří důležitých věcí: předně, že čím větší byla tělesa, tím rychleji – podle obecného zákona – klesala; za druhé, že ze dvou předmětů stejného objemu, z kterých jeden byl kulatý a druhý měl tvar jakýkoli, padal

ten kulatý daleko rychleji; a za třetí, že ze dvou věcí stejně velkých, z nichž jedna měla tvar válce a druhá tvar libovolný, byl válec pohlcován pomaleji. Od té doby, co jsem se zachránil, hovořil jsem na tenhle námět několikrát se starým učitelem z našeho okresu a ten mě poučil o pojmech, jako je válcovitý či kulovitý tvar. Také mi vysvětlil – ovšem ten výklad jsem už zapomněl –, že to všecko, co jsem tam pozoroval, bylo vlastně přirozených důsledkem různých tvarů plovoucích trosek, a ukázal mi, jak to přišlo, že takový válec, který ve víru kroužil, odolával víc jeho sací síle a nebyl vtažen tak snadno, jako stejně objemný předmět jiného tvaru.

K tomuhle pozorování mne do značné míry pobídla jedna zarážející okolnost – a vlastně mě přiměla, abych své postřehy zužitkoval: při každé otáčce jsme totiž míjeli něco jako sud nebo ráhno či stěžeň, jenže mnoho těch věcí, které byly na stejné úrovni s námi, když jsem poprvé otevřel oči na ty propastné divy, bylo teď vysoko nad námi a zdálo se, že se z dřívější polohy sotva pohnuly.

A už jsem se nerozmýšlel, co mám dělat. Rozhodl jsem se, že se pevně přivážu k soudku na vodu, kterého jsem se dosud držel, že ho odříznu od brlení a vrhnu se s ním do moře. Dával jsem bratrovi znamení, ukazoval jsem mu na plovoucí sudy, které se k nám přibližovaly, a všemožně jsem mu naznačoval, co mám v úmyslu. Měl jsem nakonec dojem, že to pochopil, ale ať porozuměl, nebo ne, zoufale pokynul hlavou a odmítl opustit své místo u kruhu. Nemohl jsem k němu, v nejvyšší nouzi se nedalo otálet – i zanechal jsem ho s krutým přemáháním jeho osudu; připoutal jsem se k sudu provazy, kterými byl soudek až dosud přivázán k brlení, a bez dalšího váhání jsem se vrhl do moře.

Dopadlo to přesně tak, jak jsem doufal, že by to mohlo dopadnout. A protože vám ten příběh nevypráví nikdo jiný než já sám – protože vidíte, že jsem se opravdu zachránil – a také už znáte způsob, jakým se mi ta záchrana povedla, a víte tedy napřed všecko, co bych mohl ještě povídat, vezmu to už jenom zkrátka. Uplynula asi tak hodina od chvíle, co jsem vyskočil – a šalupa, která sklouzla daleko pode mne, náhle třikrát či čtyřikrát za sebou bleskurychle zakroužila a klesla i s milovaným bratrem navždy do zpěněného chaosu tam dole. Sud, ke kterému jsem se připoutal, klesl jen o trochu níž, než byla poloviční vzdálenost mezi dnem propasti a místem, kde jsem se vrhl přes palubu – a pak se celý vír začal od základu měnit. Stěna obrovského jícnu se očividně vyrovnávala, sklon se mírnil. Prudkost kroužení polevovala, zvolňovala se. Poznenáhlu mizela pěna i duha a dno hlubiny jako by se zvolna zvedalo. Obloha se vyjasnila, vítr se utišil; na západě se právě skláněl zářící úplněk, když jsem se octl na hladině oceánu; před očima jsem měl lofotské břehy; vyplul jsem zrovna nad místem, kde byl předtím ohromný vír Moskoeström. Příboj měl právě svou chvilku oddechu – i když hurikán pořád ještě valil obrovské vlny. Odnášelo mě to zběsile do úžiny strömu a za pár minut mnou moře smýkalo podél břehů k rybářským ‚revírům‘. Sebrala mě loď nadobro vyčerpaného – a teď, když nebezpečí minulo – oněmělého ze vzpomínky na jeho hrůzy. Ti, co mě vytáhli, byli moji staří kamarádi, s kterými jsem se denně vídal, ale nepoznali mě – právě tak jako by nepoznali poutníka z říše duchů. Vlasy, den předtím černé jako havran, jsem měl bílé, jak je vidíte teď. Prý se mi taky změnil celý výraz obličeje. Vyprávěl jsem jim, co se mi stalo – oni tomu nevěřili. Teď ten příběh vyprávím vám – a sotva mohu čekat, že byste tomu uvěřil ochotněji než ti veselí rybáři z Lofotenu.“

„Mellonta Tauta“: Dopis nalezený v lahvi

REDAKCI LADY’S BOOKU: —

Mám tu čest zaslat vám pro váš časopis článek, o němž doufám, že mu porozumíte poněkud jasněji než já sám. Je to překlad, pořízený mým přítelem Martinem Van Burenem Mavisem (někdy zvaným „Věštec z Toughkeepsie“), podivně vyhlížejícího rukopisu, který jsem asi před rokem nalezl pevně zazátkovaný v džbánu plujícím po Mare Tenebrarum — moři, které nubijský zeměpisec popsal velmi přesně, ale jež je v dnešních dnech navštěvováno jen zřídka, leda transcendentalisty a potápěči honícími se za výstřednostmi.

Váš oddaný EDGAR A. POE

——

NA PALUBĚ BALÓNU „SKYLARK“ }1. dubna 2848. }

Nuže, můj drahý příteli — teď, pro své hříchy, máš trpět trest v podobě dlouhého, žvanivého dopisu. Říkám ti rovnou, že tě hodlám potrestat za všechnu tvou impertinenci tím, že budu co nejzdlouhavější, nejodbočující, nejnesouvislejší a nejméně uspokojivý. Kromě toho jsem tady, zavřený v ušpiněném balónu s jedním či dvěma sty lidí z canaille, všichni na výletě za zábavou (jak zvláštní představu o zábavě někteří lidé mají!), a nemám vyhlídku dotknout se pevné země dřív než za měsíc. Není s kým mluvit, není co dělat. A když člověk nemá co dělat, tehdy je čas psát svým přátelům. Vidíš tedy, proč ti píšu tento dopis — kvůli své nudě a tvým hříchům.

Připrav si brýle a smiř se s tím, že tě budu obtěžovat. Mám v úmyslu psát ti každý den během této odporné plavby.

Achich ouvej! Kdy navštíví nějaký vynález lidskou lebku? Máme být navždy odsouzeni k tisíci nepohodlím balónového cestování? Nenajde se nikdo, kdo by vymyslel rychlejší způsob pohybu? To kolébavé klopýtání je podle mého názoru jen o málo lepší než skutečné mučení. Upřímně řečeno, nepostoupili jsme od domova víc než stovku mil za hodinu! Ptáci nás porážejí — alespoň někteří z nich. Ujišťuji tě, že vůbec nepřeháním. Náš pohyb se nám nepochybně zdá pomalejší, než ve skutečnosti je — jednak proto, že kolem nemáme žádné předměty, podle nichž bychom mohli odhadnout rychlost, a jednak proto, že letíme po větru. Pravda, kdykoli potkáme jiný balón, máme šanci vnímat naši rychlost, a tehdy, připouštím, věci nevypadají tak zle. Jakkoli jsem na tento způsob cestování zvyklý, nemohu se zbavit jakéhosi závraťového pocitu pokaždé, když nás míjí balón v proudu přímo nad hlavou. Vždycky mi připadá jako obrovský dravec, chystající se na nás vrhnout a odnést nás ve svých pařátech. Jeden se nad nás přenesl dnes ráno při východu slunce, tak blízko, že jeho vlečné lano skutečně zavadilo o síť, na níž visí náš koš, a způsobilo nám velmi vážné obavy. Náš kapitán říkal, že kdyby byl vak vyroben z chatrného lakovaného „hedvábí“ z doby před pěti sty či tisíci lety, byli bychom nevyhnutelně poškozeni. To hedvábí, jak mi vysvětloval, bylo tkaninou vytvořenou ze střev jakéhosi druhu žížaly. Ta žížala byla opatrně krmena morušemi — druhem ovoce podobným vodnímu melounu — a když dostatečně ztučněla, byla rozemleta v mlýně. Pasta, která tak vznikla, se nazývala papyrus v prvotním stavu a procházela řadou procesů, až se nakonec stala „hedvábím“. Zvláštní povědět, kdysi bylo velmi obdivovaným materiálem dámského oděvu! Balóny se z něj tehdy také velmi obecně vyráběly. Později se však objevila lepší hmota — chmýří obklopující semenné tobolky rostliny lidově zvané euforbie a botanicky tehdy nazývané mléčnice. Tento druh hedvábí se označoval jako buckinghamské hedvábí kvůli své mimořádné trvanlivosti a obvykle byl k použití připravován nátěrem z roztoku gumy kaučuku — látky, která v některých ohledech musela připomínat gutaperču, dnes běžně užívanou. Tento kaučuk se někdy nazýval indická guma nebo karetní guma a nepochybně byl jednou z četných hub.

A už mi nikdy neříkej, že nejsem v srdci starožitník.

Když už mluvíme o vlečných lanech — zdá se, že právě to naše v tomto okamžiku srazilo muže přes palubu z jedné z malých magnetických lodic, které se hemží v oceánu pod námi — z člunu o šesti tisících tunách, a podle všeho hanebně přeplněného. Těmto drobným bárkám by mělo být zakázáno převážet více než určitý počet cestujících. Muž samozřejmě nesměl znovu nastoupit na palubu a brzy zmizel z dohledu, on i jeho záchranný pás. Mám radost, můj drahý příteli, že žijeme v tak osvíceném věku, v němž se má zato, že neexistuje něco jako jednotlivec. Je to masa, o kterou se pravá Lidskost stará. Mimochodem — když už mluvíme o Lidskosti — víš, že náš nesmrtelný Wiggins není ve svých názorech na Společenské Poměry a podobně tak originální, jak mají jeho současníci sklon předpokládat? Pundit mě ujišťuje, že tytéž myšlenky byly vyloženy téměř stejným způsobem před zhruba tisíci lety irským filozofem jménem Furrier, tak nazývaným proto, že vedl maloobchod s kočičími kůžemi a jinými kožešinami. Pundit ví, jak víš; tam se nemůžeš splést. Jak pozoruhodně se nám denně potvrzuje hluboká myšlenka indického mudrce Areia Tottleho (jak ji cituje Pundit): „Tak musíme říci, že ne jednou či dvakrát, ani několikrát, ale s téměř nekonečným opakováním se tytéž názory vracejí v kruhu mezi lidmi.“

2. dubna. — Dnes jsme hovořili s magnetickým člunem zodpovědným za střední úsek plovoucích telegrafních drátů. Dozvěděl jsem se, že když tento druh telegrafu byl poprvé uveden do provozu Horem, považovalo se za zcela nemožné vést dráty přes moře; ale teď nechápeme, kde vlastně potíž ležela! Takový je svět. Tempora mutantur — promiň, že cituji etruský jazyk. Co bychom si počali bez atlantského telegrafu? (Pundit říká, že Atlantic bylo kdysi přídavné jméno.) Zdrželi jsme se na pár minut, abychom člunu položili několik otázek, a mimo jiné skvělé novinky jsme se dozvěděli, že v Africe zuří občanská válka, zatímco mor odvádí svou dobrou práci nádherně jak v Evropě (Yurope), tak v Asii (Ayesher). Není opravdu pozoruhodné, že dříve, než na filozofii dopadlo to velkolepé světlo Lidskosti, byl svět zvyklý považovat válku a mor za pohromy? Víš, že se ve starověkých chrámech dokonce pronášely modlitby, aby tato zla (!) nebyla seslána na lidstvo? Není opravdu těžké pochopit, na jakém principu zájmu jednali naši předkové? Byli tak slepí, že neviděli, že zničení nesčetných jednotlivců je pro masu jen čirým prospěchem?

3. dubna. — Je to opravdu výtečná zábava vyšplhat po lanovém žebříku vedoucím na vrchol balónového vaku a odtud pozorovat okolní svět. Z koše dole, víš přece, není výhled tak obsáhlý — svisle toho mnoho nevidíš. Ale odsud, kde právě píšu — z luxusně vycpané otevřené verandy na vrcholu — lze pozorovat vše, co se děje na všechny strany. Právě teď je v dohledu pěkný zástup balónů a představují velmi živý obraz, zatímco vzduch hučí šumem tolika milionů lidských hlasů. Slyšel jsem tvrdit, že když Žlutý či (Pundit trvá na tom) Fialový, o němž se soudí, že byl prvním aeronautem, obhajoval možnost překonávat atmosféru všemi směry pouhým stoupáním či klesáním do příznivého proudu, jeho současníci mu sotva naslouchali a měli ho jen za jakéhosi důmyslného blázna, protože tehdejší „filozofové“ tvrdili, že je to nemožné. Opravdu se mi zdá nepochopitelné, jak něco tak zjevně proveditelného mohlo uniknout prozíravosti dávných učených. Ale ve všech dobách byly pokroku v umění největší překážkou takzvané vědecké autority. Jistě, naši vědci nejsou tak bigotní jako ti staří — ach, mám ti k tomu co podivného povědět. Víš, že není více než tisíc let, co metafyzici konečně svolili zbavit lid lidové představy, že existují jen dvě možné cesty k dosažení Pravdy! Věř tomu, můžeš-li! Zdá se, že dávno, dávno, v temnotě Věků, žil turecký filozof (nebo možná Hind) jménem Aries Tottle. Ten zavedl, nebo alespoň rozšířil způsob vyšetřování zvaný deduktivní či a priori. Začínal od toho, co považoval za axiomy neboli „samozřejmé pravdy“, a odtud „logicky“ postupoval k závěrům. Jeho největšími učedníky byli jakýsi Neuclid a jistý Cant. Inu, Aries Tottle vládl nepřekonatelně, dokud se neobjevil jistý Hog, zvaný „Ovčák z Ettricku“, jenž hlásal úplně jiný systém, který nazval a posteriori neboli induktivní. Jeho metoda se zcela zakládala na Smyslu. Postupoval pozorováním, analyzováním a tříděním faktů — instantiæ naturæ, jak se tomu afektovaně říkalo — do obecných zákonů. Způsob Areia Tottleho byl zkrátka založen na noumenách; Hogův na fenoménech. Tak velký byl obdiv, jejž nový systém vzbudil, že při svém uvedení uvrhl Areia Tottleho v nemilost; nakonec však znovu získal půdu pod nohama a bylo mu dovoleno dělit se o říši Pravdy se svým novějším sokem. Učení nyní tvrdili, že aristotelská a baconovská cesta jsou jediné možné přístupy k poznání. „Baconovská“, musíš vědět, bylo přídavné jméno vytvořené jako ekvivalent k Hog-ian a znělo ušlechtileji i důstojněji.

Nyní, můj drahý příteli, ujišťuji tě naprosto a zcela, že tuto záležitost podávám věrně, na nejspolehlivější autoritě; a můžeš snadno pochopit, jak myšlenka natolik absurdní už na první pohled musela působit na zpomalení pokroku veškerého pravého poznání — které činí své pokroky téměř vždy skoky intuitivními. Starověká představa omezovala bádání na plazení; a po staletí bylo zaslepení Hoga zejména tak velké, že to ve skutečnosti utnulo veškeré přemýšlení v pravém slova smyslu. Nikdo se neodvážil vyslovit pravdu, za kterou vděčil jen vlastní Duši. Nezáleželo ani na tom, zda byla pravda i prokazatelně pravdou, protože tupohlaví učenci té doby se zajímali jen o cestu, jíž k ní dospěl. Ani se nepodívali na cíl. „Ukažte nám prostředky,“ volali, „prostředky!“ Když se při zkoumání prostředků ukázalo, že nepatří ani pod jednu ze dvou kategorií, učenci nepokračovali ani o krok dál, označili „teoretika“ za blázna a nechtěli mít nic společného ani s ním, ani s jeho pravdou.

Nedá se přece ani tvrdit, že by systém plazení mohl v průběhu dlouhých věků přinést největší možný objem pravdy, protože potlačování představivosti bylo zlem, jež nemohla vyvážit žádná domnělá jistota starověkých metod zkoumání. Omyl těchto Jurmainů, těchto Vrinch, těchto Inglitchů a těchto Amriccanů (ti poslední byli mimochodem naši bezprostřední předkové) byl omylem zcela podobným tomu, kdy mudrlant věří, že musí nutně vidět předmět tím lépe, čím blíže jej drží u očí. Tito lidé se oslepovali detaily. Když postupovali po Hogovsku, jejich „fakta“ nebyla vůbec vždy fakty — to by tolik nevadilo, nebýt toho, že předpokládali, že fakty jsou a být musí, protože se tak jeví. A když kráčeli cestou Berana, nebyl jejich směr o nic přímočařejší než beraní roh, neboť nikdy neměli žádný axiom, který by byl skutečným axiome m. Museli být opravdu slepí, že to neviděli, dokonce ani ve své době; protože dokonce ve své době byla mnohá dávno „ustanovená“ axioma odmítnuta. Například — „Z ničeho nic nevznikne;“ „těleso nemůže působit tam, kde není;“ „nemohou existovat antipo des;“ „temnota nemůže vzejít ze světla“ — všechny tyto a tucet podobných tvrzení, kdysi bez váhání přijímaných jako axiomy, byla už v době, o níž mluvím, shledána neudržitelnými. Jak absurdní tedy bylo u těchto lidí setrvávat na víře v „axiomy“ jako v neměnných základech Pravdy! Ale i z úst jejich nejsoudnějších myslitelů je snadné dokázat marnost a neuchopitelnost jejich axiomů obecně. Kdo byl nejsoudnějším z jejich logiků? Počkej! Půjdu se zeptat Pundita a hned jsem zpátky. ………… Ach, tady to máme! Zde je kniha napsaná téměř před tisíci lety a nedávno přeložená z ingličtiny — což, mimochodem, vypadá jako zárodek amricčtiny. Pundit říká, že je to rozhodně nejchytřejší starověké dílo o své látce, o logice. Autor (jenž byl ve své době vysoce ceněn) se jmenoval Miller, či Mill; a je o něm zaznamenáno jako o bodu jistého významu, že měl mlýnského koně jménem Bentham. Ale nahlédněme do pojednání!

Ach! — „Schopnost či neschopnost pojetí,“ říká pan Mill zcela správně, „nesmí být v žádném případě považována za měřítko axiomatické pravdy.“ Který moderní člověk při smyslech by kdy napadl tuto samozřejmost? Jediné, co nás může udivovat, je, jak se mohlo stát, že pan Mill považoval za nutné byť i jen naznačit něco tak očividného. Zatím dobře — ale pojďme o stránku dál. Co tu máme? — „Protiklady nemohou být obě pravdivé — to jest, nemohou spolu existovat v přírodě.“ Pan Mill tím míní například, že strom musí být buď strom, nebo nestrom — že nemůže být zároveň stromem i nestromem. Dobrá; ale já se ptám proč. Jeho odpověď je tato — a nikdy ani nepředstírá, že je něco jiného než toto: „Protože je nemožné si představit, že protiklady mohou být obě pravdivé.“ Ale to přece není vůbec žádná odpověď, podle jeho vlastního tvrzení; vždyť právě připustil jako samozřejmost, že „schopnost či neschopnost pojetí nesmí být v žádném případě považována za měřítko axiomatické pravdy.“

A já si nestěžuji na tyto staré tolik kvůli tomu, že jejich logika je podle jejich vlastního přiznání naprosto bez základu, bezcenná a zcela fantastická, ale kvůli jejich pompézní a imbecilní snaze zavrhovat všechny jiné cesty k Pravdě, všechny jiné prostředky k jejímu dosažení než ty dva nesmyslné směry — jeden lezoucí a druhý plazící — jimiž se opovážili spoutat Duši, která ze všeho nejvíce miluje letět vzhůru.

Mimochodem, můj drahý příteli, nemyslíš, že by tehdejší starověcí dogmatici byli poněkud zmatení, kdyby měli určit, po které ze svých dvou cest vlastně dospěli k té nejdůležitější a nejvznešenější ze všech svých pravd? Mám na mysli pravdu o gravitaci. Newton ji dlužil Keplerovi. Kepler přiznal, že na své tři zákony přišel odhadem — na ty tři zákony ze všech zákonů, které přivedly velkého anglického matematika k jeho principu, k základu všech fyzikálních principů — a za něj je nutno vstoupit do Království metafyziky. Kepler hádal — to jest představoval si. Byl v podstatě „teoretik“ — slovo, které má dnes posvátný zvuk, ale kdysi to byla nadávka. Nenutilo by ty staré krtky k zamyšlení i to, kterou ze dvou cest jde luštitel šifer při rozluštění zvlášť složité kryptogramu? Nebo kterou cestou se Champollion propracoval k nesčetným a trvalým pravdám, jež vzešly z jeho rozluštění hieroglyfů?

Ještě jedno slovo k tomuto tématu a přestanu tě nudit. Nezdá se ti zvláštní, že tito bigoti se svým věčným žvaněním o cestách k Pravdě přehlédli to, co my nyní tak jasně vidíme jako hlavní silnici — totiž cestu konzistence? Nezdá se podivné, že nedokázali z Božího díla vyvodit zásadní fakt, že dokonalá konzistence musí být absolutní pravdou? Jak zjevný je náš pokrok od chvíle, kdy byl tento výrok konečně vysloven! Zkoumání bylo odebráno pozemním krtkům a svěřeno pravým — a jedině pravým — myslitelům, mužům s vroucí představivostí. Ti tvoří teorie. Umíš si představit výkřik pohrdání, s nímž by naši předkové přijali taková slova, kdyby se teď mohli dívat přes mé rameno? Tito muži, říkám, tvoří teorie; a jejich teorie jsou prostě opravovány, zužovány, systematizovány — po krůčcích zbavovány strusky nekonzistence — až nakonec se ukáže dokonalá konzistence, kterou i ti nejbalvanovitější uznají, protože je konzistencí, za pravdu absolutní a nezpochybnitelnou.

4. dubna. — Nový plyn dělá divy, zvlášť v kombinaci s novým vylepšením z guttaperči. Jak jsou naše moderní balóny bezpečné, pohodlné, ovladatelné a vůbec ve všech směrech příjemné! Támhle se k nám blíží ohromný balón rychlostí nejméně sto padesát mil za hodinu. Zdá se být plný lidí — snad tři nebo čtyři stovky pasažérů — a přesto stoupá do výšky téměř jedné míle, shlížeje na nás chudáky s panovnickým pohrdáním. A přitom sto nebo i dvě stě mil za hodinu je nakonec pomalé cestování. Pamatuješ si na náš let železnicí napříč kontinentem Kanadaw? — plných tři sta mil za hodinu — to bylo cestování. I když nebylo vidět nic — nedalo se dělat nic než flirtovat, hodovat a tančit ve velkolepých salonech. Pamatuješ si, jak zvláštní byl pocit, když se nám náhodou naskytl pohled ven, když vůz uháněl plnou rychlostí? Všechno se zdálo jednolité — v jednom bloku. Co se mě týče, musím říct, že jsem měl raději cestování „pomalým“ vlakem — stovkou mil za hodinu. Tam jsme směli mít skleněná okna — dokonce i otevřená — a byl možný jakž takž zřetelný pohled na krajinu. …… Pundit říká, že trasa velké kanadawské železnice musela být v hrubých rysech vyznačena už před devíti sty lety! Dokonce tvrdí, že stopy po jakési cestě jsou dodnes rozpoznatelné — stopy sahající do doby stejně vzdálené. Ta stará trať byla zřejmě jen dvojitá; naše, jak víš, má dvanáct kolejí; a tři nebo čtyři nové jsou v přípravě. Staré koleje byly velmi lehké a položeny tak blízko sebe, že podle moderních názorů byly zcela nesmyslné, ne-li krajně nebezpečné. Dnešní šířka dráhy — padesát stop — je považována za sotva dostačující. Co se mě týče, nijak nepochybuji o tom, že jakási trať musela existovat už v dávných dobách, jak říká Pundit; neboť nic nemůže být jasnější než to, že v určité době — nejméně před sedmi stoletími — byly severní a jižní kontinenty Kanadaw spojeny; Kanawďané pak byli nutností donuceni vytvořit velkou železnici napříč kontinentem.

5. dubna. — Sežere mě nuda. Pundit je jediný člověk na palubě, se kterým se dá mluvit; a ten, ubohá duše, neumí mluvit o ničem jiném než o starožitnostech. Celý den se snaží přesvědčit mě, že staří Amriccani se vládli sami! — slyšel někdy někdo takovou absurditu? — že existovali v jakémsi spolku každého-pro-sebe, po vzoru „psů prériových“, o nichž čteme v bájích. Tvrdí, že začali s nejpodivnějším představitelným nápadem, totiž že všichni lidé se rodí svobodní a sobě rovní — a to přímo v rozporu se zákony stupňovitosti tak zřetelně vtisknutými ve všem, co existuje, v morálním i fyzickém vesmíru. Každý „hlasoval“, jak tomu říkali — to jest pletl se do veřejných záležitostí — až se nakonec zjistilo, že co je věcí všech, není věcí nikoho, a že ta „Republika“ (tak tu absurdnost nazývali) neměla vůbec žádnou vládu. Vypráví se však, že první okolnost, která zvlášť narušila sebeuspokojení filosofů, kteří tu „Republiku“ vytvořili, bylo ohromující zjištění, že všeobecné hlasovací právo dává příležitost k podvodným machinacím, jimiž lze kdykoli získat libovolný počet hlasů, bez možnosti zabránění či dokonce odhalení, pokud je strana dostatečně ničemná na to, aby se za podvod nestyděla. Chvilka přemýšlení nad tímto objevem stačila k tomu, aby byly zřejmé důsledky: že padoušství musí převládnout — jedním slovem, že republika nemůže být ničím jiným než vládou ničemů. Zatímco se však filosofové zabývali ruměněním nad vlastní stupiditou, že tyto nevyhnutelné zlořády neprohlédli, a že vymýšleli nové teorie, celou věc rázně ukončil chlap jménem Mob, který si vše vzal do vlastních rukou a nastolil despotismus, s nímž se i ti bájní Zeros a Hellofagabalusové mohli měřit jen stěží. Tento Mob (mimochodem cizinec) prý byl nejodpornějším člověkem, jaký kdy zaneřádil zemi. Byl obrovitý — drzý, chamtivý, špinavý; měl býčí žluč, hyení srdce a ptačí mozek. Nakonec zemřel vlastní zásluhou — vysílily ho jeho vlastní síly. Nicméně měl svůj užitek, jako má všechno, jakkoliv odporné, a naučil lidstvo lekci, na kterou dodnes není nebezpečí zapomenout — nikdy nejít přímo proti přirozeným analogiím. Co se republikánství týče, nenašla se pro něj na zemi žádná analogie — leda snad případ „psů prériových“, výjimka, která dokazuje, pokud něco dokazuje, že demokracie je velmi obdivuhodná forma vlády — pro psy.

6. dubna. — Včera v noci jsme měli nádherný výhled na Vegu (Alpha Lyrae), jejíž disk, pozorovaný kapitánovým dalekohledem, svírá úhel půl stupně a vypadá velmi podobně jako náš slunce při pohledu pouhým okem v mlžném dni. Alpha Lyrae, ač je mimochodem mnohem větší než naše slunce, se mu v mnoha ohledech nápadně podobá — svými skvrnami, atmosférou i v dalších rysech. Teprve v posledním století, říká Pundit, se začalo tušit, že mezi těmito dvěma tělesy existuje binární vztah. Zjevný pohyb našeho systému na nebi byl (což je podivné!) vysvětlován obíháním kolem ohromné hvězdy v centru Galaxie. Kolem této hvězdy, nebo přinejmenším kolem společného těžiště všech sfér Mléčné dráhy, o němž se předpokládalo, že leží poblíž Alkyone v Plejádách, měl podle tehdejších tvrzení obíhat každý z těchto světů — náš vlastní vykonávaje oběh za dobu 117 000 000 let!

My dnes, s našimi možnostmi, dalekohledy a poznáním, jen stěží chápeme, jak vůbec mohl někoho napadnout takový nápad. Prvním, kdo ho rozšířil, byl jistý Mudler. Musíme předpokládat, že jej k této divoké hypotéze přivedla pouhá analogie; ale jestli tomu tak bylo, měl se alespoň při jejím rozvíjení té analogie držet. Velká centrální hvězda byla ostatně navržena; v tom byl Mudler důsledný. Tato centrální hvězda by však měla být z hlediska dynamiky větší než všechny okolní světy dohromady. Pak by bylo možné položit otázku: „Proč ji tedy nevidíme?“ — zejména my, kteří se nacházíme ve střední oblasti hvězdokupy, tedy v místě, kde by se tento nepředstavitelný centrální slunce mělo nacházet. Astronom se v tomto bodě zřejmě uchýlil k domněnce, že těleso není světelné; a právě zde byla analogie náhle opuštěna. Ale i kdyby centrální hvězda opravdu nesvítila, jak mohl vysvětlit, že se nestává viditelnou díky nesčíslnému množství zářivých sluncí, která ji musí ze všech stran ozařovat?

Nepochybně nakonec hájil pouze existenci společného těžiště pro všechna obíhající tělesa — jenže i zde analogie selhala. Náš systém se sice také otáčí kolem společného těžiště, ale činí tak spolu a kvůli hmotnému slunci, jehož hmota převažuje nad zbytkem celého systému. Matematický kruh je křivka složená z nekonečna přímek; jenže tato představa kruhu — představa, kterou v pozemské geometrii považujeme za čistě matematickou, na rozdíl od praktické — je ve skutečnosti jedinou praktickou představou, kterou máme právo používat u těch titánských kruhů, se kterými se musíme zabývat, alespoň v myšlenkách, když si představujeme náš systém a jeho druhy, jak obíhají kolem bodu v centru Galaxie.

Ať se i ta nejsilnější lidská představivost pokusí učinit jediný krůček k pochopení tak nevyjádřitelného okruhu! Bylo by sotva paradoxní tvrdit, že záblesk blesku, putující navždy po obvodu tohoto nepředstavitelného kruhu, by přesto navždy putoval rovně. Představa, že by dráha našeho slunce na takovém obvodu — že směr našeho systému na takové dráze — mohl být lidským okem zaznamenán jako sebemenší odchylka od rovné linie, a to byť za milion let, je nemyslitelná. A přece tito dávní astronomové byli zřejmě úplně ukolébáni do víry, že ve zcela zanedbatelné době své astronomické historie — v pouhém okamžiku — v pouhém nicotném zlomečku dvou či tří tisíc let! — zaznamenali rozhodující zakřivení! Jak je nepochopitelné, že jim takové úvahy okamžitě neodhalily skutečný stav věcí — totiž binární oběh našeho slunce a Alpha Lyrae kolem společného těžiště!

7. dubna. — Včera v noci jsme pokračovali v našich astronomických zábavách. Měli jsme nádherný výhled na pět neptunských asteroidů a s velkým zájmem jsme sledovali usazování obrovského překladu na dvojici překladů v novém chrámu v Daphnis na Měsíci. Bylo zábavné pomyslet na to, že tvorové tak drobní jako lunární obyvatelé, a tak málo podobní lidem, přece projevují mechanickou důmyslnost, která dalece převyšuje tu naši. Je také obtížné uvěřit, že masy, s nimiž tito tvorové tak lehce manipulují, jsou skutečně tak lehké, jak nám naše vlastní rozum říká, že být musí.

8. dubna. — Eureka! Pundit je ve svém živlu. Dnes k nám přilétl balón z Kanadawu a shodil na palubu několik posledních novin; obsahují nesmírně podivuhodné informace týkající se kanawdské, či spíše amrické, archeologie. Víš, předpokládám, že dělníci už několik měsíců pracují na úpravě terénu pro novou fontánu v Ráji, hlavní císařově okrasné zahradě. Ukazuje se, že Ráj byl doslova ostrovem od nepaměti — to jest, jeho severní hranici tvořil vždy (pokud sahají jakékoli záznamy) potůček, nebo spíše velmi úzké rameno moře. Toto rameno bylo postupně rozšiřováno, až dosáhlo dnešní šířky — jedné míle. Celková délka ostrova je devět mil; šířka se značně liší.

Celá plocha (jak říká Pundit) byla asi před osmi sty lety hustě zaplněna domy, z nichž některé měly dvacet pater; půda (z nějakého naprosto nepochopitelného důvodu) byla v této oblasti považována za mimořádně cennou. Katastrofální zemětřesení roku 2050 však město (neboť bylo příliš velké na to, aby bylo nazýváno vesnicí) zcela vyvrátilo a pohřbilo tak dokonale, že ti nejneúnavnější z našich archeologů dosud nedokázali získat z místa dostatečné údaje (v podobě mincí, medailí či nápisů), na jejichž základě by mohli vystavět alespoň stín teorie o mravech, zvycích atd. atd. původních obyvatel.

Téměř vše, co jsme o nich dosud věděli, je, že byli součástí kmene Knickerbockerů — divochů, kteří obývali kontinent při jeho prvním objevení zapisovatelem Rikerem, rytířem Zlatého rouna. Nebyli však nijak neotesaní; pěstovali různé umění a dokonce i vědy po svém. O nich se praví, že byli v mnoha směrech prozíraví, ale trpěli podivnou mánií stavět to, co se ve staré amrické řeči nazývalo „kostely“ — druh pagod určených k uctívání dvou model, které se jmenovaly Bohatství a Móda. Nakonec prý ostrov tvořily z devíti desetin tyto kostely.

Ženy byly podle všeho zvláštně znetvořeny přirozeným vypouklým tvarem v oblasti těsně pod křížem — ačkoliv, zcela nepochopitelně, byla tato deformace pokládána za ryzí krásu. Jedna či dvě malby těchto podivných žen byly zázračně zachovány. Vypadají velmi podivně, velmi — něco mezi krocanem a dromedárem.

Toto jsou v podstatě veškeré detaily, které se o dávných Knickerbockerech dochovaly. Zdá se však, že při kopání uprostřed císařovy zahrady (jež, jak víš, pokrývá celý ostrov) dělníci odkryli krychlový, zjevně tesaný blok žuly o váze několika set liber. Byl v dobrém stavu, zjevně jen málo poškozený otřesy, které jej pohřbily. Na jedné straně byla mramorová deska s (jen si to představ!) nápisem — čitelným nápisem.

Pundit je v extázi.

Po odtržení desky se ukázala dutina, obsahující olověnou schránku plnou různých mincí, dlouhý svitek jmen, několik dokumentů, které se podobají novinám, a další věci nesmírného archeologického zájmu! Není pochyb, že všechny tyto předměty jsou pravými amrickými relikviemi náležejícími ke kmeni zvanému Knickerbocker. Noviny shozené na palubu našeho balónu jsou plné faksimilí mincí, rukopisů, tiskovin atd. Kopíruji pro tvou zábavu knickerbockerský nápis na mramorové desce:

Tento základní kámen památníku na paměť GEORGE WASHINGTONA byl položen s náležitými ceremoniemi 19. ŘÍJNA 1847, v den výročí kapitulace Lorda Cornwallise generálu Washingtonovi u Yorktownu, L. P. 1781, pod záštitou Sdružení pro Washingtonův památník města New York.

Toto, jak uvádím, je doslovný překlad, který provedl sám Pundit, takže v něm nemůže být omyl. Z několika takto zachovaných slov získáváme několik důležitých poznatků, z nichž nejzajímavější není to, že před tisíci lety se skutečné památníky přestaly stavět — což je zcela v pořádku — a lidé se, stejně jako my dnes, spokojili s pouhým náznakem úmyslu památník někdy v budoucnu vztyčit; základní kámen se opatrně kladl sám, „samotný a osamělý“ (promiň, že cituji velkého amrického básníka Bentona!) jako záruka velkolepého záměru.

Z nápisu rovněž zcela jasně zjišťujeme, jak, kde a co se toho velkého vzdání týkalo. Pokud jde o kde, bylo to v Yorktownu (ať už to bylo kdekoli), a pokud jde o co, byl to generál Cornwallis (zjevně nějaký bohatý obchodník s kukuřicí). Byl vydán. Nápis připomíná vydání — čeho? — inu, „Lorda Cornwallise“. Jedinou otázkou je, proč si divoši přáli, aby jim byl vydán. Ale vzpomeneme-li si, že tito divoši byli nepochybně kanibalové, docházíme k závěru, že ho zamýšleli na klobásy.

A pokud jde o jak vydání proběhlo, nemůže být jazyk jasnější. Lord Cornwallis byl vydán (na klobásy) „pod záštitou Sdružení pro Washingtonův památník“ — jistě šlo o dobročinnou instituci pro ukládání základních kamenů.

—— Ale, nebesa, co se to děje? Aha, vidím — balón se zřítil a my spadneme do moře. Mám tedy právě tolik času, abych dodal, že z letmého nahlédnutí do faksimilí novin zjišťuji, že velkými muži oněch dob mezi Amrickany byli jakýsi Jan, kovář, a jistý Zachariáš, krejčí.

Sbohem, dokud se znovu neuvidíme. Zda tento dopis někdy dostaneš, je zcela bez významu, neboť píšu výhradně pro svou vlastní zábavu. Přesto však rukopis zazátkuji do láhve a hodím do moře.

Tvůj navždy, PUNDITA

Deník Julia Rodmana

Zjevení mesmerizmu

ZJEVENÍ MESMERISMU.

Ačkoliv objasnění mesmerismu je stále ještě zahaleno tajemstvím, jsou přece jeho zarážející fakta nyní téměř vše- obecně uznávána. Ti, kdož o nich pochybují, jsou pouzí pochybovači z professe — neužitečná a hanebná čeládka. Bylo by naprosto ztrátou času pokoušeti se dokázati dnes, že člověk pouhým úsilím své vůle může tak působiti na svého bližního, že ho uvrhne v nepřirozený stav, jehož zjevy se podobají velice úkazům smrti, aneb aspoň se jím podobají více než úkazy kteréhokoliv jiného normálního stavu, nám známého; že, co osoba, na niž bylo takto pů- sobeno, je v tomto stavu jenom s námahou a to velmi slabě mocna vnějších ústrojí smyslův, pozoruje se zbystřenou a zjemněnou chápavostí a neznámým způsobem, věci nad schopnosti fysických ústrojí; že nad to jeho vnitřní schopnosti se podivuhodně podněcují a sesilují; že jeho sympatie k osobě takto působící je hluboká; a posléze, že jeho vnímavost k tomuto vlivu vzrůstá s častým opakováním, co v témž poměru zvláštní takto získané zjevy se množí a stávají zjevnějšími.

Pravím, že by bylo nadbytečné předváděti je — totiž zákony mesmerismu v hlavních obrysech — aniž hodlám dnes vnucovati svým čtenářům tak zbytečné předvádění. Můj úmysl je dnes vskutku zcela rozdílný. Nutká mne to přes celé množství předpojatých, abych vyprávěl bez

poznámek velmi pozoruhodný obsah rozmluvy mezi uspaným a mnou.

Již dlouho jsem magnetisoval dotyčnou osobu (Mr. Vankirka) a obyčejná čilá vnímavost a sesílení mesmerické chápavosti nastalo. Trpěl mnoho měsíců pokročilými souchotinami, jichž nejkrutější bolesti ulevovaly po mých manipulacích a v noci ve středu, patnáctého tohoto měsíce, jsem byl povolán k jeho lůžku.

Nemocnýtrpěl prudkými bolestmi vsrdeční krajině a dýchal s velkou nesnází, za všech obvyklých příznaků astmatu. Při podobných záchvatech se mu obyčejně ulevilo po hořčičných obkladech na nervová střediska, ale tentokráte jich bylo použito marně.

Když jsem vstoupil do pokoje, pozdravil mne přívětivým úsměvem a zdálo se, že je duševně zcela klidný, ačkoliv zjevně tělesně velice trpěl.

Poslal jsem dnes v noci pro vás, pravil, ani ne tak proto, abyste mi zjednal tělesné úlevy, jako abyste mne ukojil stran jistých duševních dojmů, jež mne v poslední době mnoho znepokojovaly a překvapovaly. Není třeba, abych vám řekl, jak skeptickým jsem až dosud byl ve věcech týkajících se nesmrtelnosti duše. Nemohu popříti, že byl vždy ve mně, jakoby právě v té duši, již jsem popíral, neurčitý polopocit jejího bytí. Ale tento polopocit se nikdy nesesílil k přesvědčení. Můj rozum s ním neměl co činiti Všechny pokusy logického zkoumání měly výsledek, že jsem pochyboval ještě více než dříve. Bylo mi raděno k studiu Cousina. Studoval jsem jeho díla i

jeho ozvěny americké i evropské. Padl mi do rukou na příklad Mr. Brownsona Charles Elwood. Četl jsem tuto knihu s hlubokou pozorností. Shledal jsem, že je veskrze logická, ale na neštěstí části, které nejsou pouze logické, jsou počáteční důvody nevěřícího reka knihy. Zdálo se mi zjevným v jejím přehledu, že rozumujícímu se nepovedlo ani, aby přesvědčil sebe. Na konci byl úplně zapomenut začátek jako vláda Trinkulova. Krátce, pochopil jsem v brzku, že člověk, je-li uvnitř přesvědčen o své nesmrtelnosti, nebude o tom nikdy přesvědčen pouhými abstrakcemi, které byly tak dlouho v obyčeji u anglických, francouzských a německých moralistů. Abstrakce mohou baviti a zaměstnávati, ale nemohou zaujati mysl. Jsem přesvědčen, že zde na zemi nás bude filosofie vždy marně vyzývati, abychom pohlíželi na vlastnosti jako na bytosti. Vůle bude souhlasiti — duše — intelekt nikdy.

»Opakuji, že jsem to pouze napolo cítil a nikdy tomu nevěřil V poslední době však se tento pocit v jisté míře prohloubil, až se tak podobá podrobení se rozumu, že je mi nesnadno je rozlišiti. Mohu tento výsledek přičísti magnetickému vlivu. Nemohu lépe vysvětliti svého mínění, než domněnkou, že magnetický stav mne činí schopným, abych chápal postup rozumování, které v mém nepřirozeném stavu přesvědčuje, které však úplně souhlasně se zjevy magnetismu nezasahuje do mého přirozeného stavu, než svým účinkem. V magnetickém spánku se vyskytují současně rozumování a jeho závěry

— příčina a její účinek. V mém přirozeném stavu zbývá,

když byla příčina zmizela, pouze účinek a ten snad jenom částečně.

»Tyto úvahy mne přivedly na myšlénku, že by řada dobře řízených otázek ke mně, když jsem uspán, mohla míti jakýsi dobrý výsledek. Pozoroval jste často hluboké poznání sebe u uspaného — rozsáhlou znalost, kterou uspaný projevuje o všech bodech, týkajících se magnetického stavu sama; a z tohoto sebepoznání by se daly vyvoditi pokyny pro pravý směr otázek.

Souhlasil jsem s provedením tohoto pokusu. Několika tahy byl Mr. Vankirk uveden v magnetický spánek. Jeho dech se stal ihned klidným a zdálo se, že netrpí žádných tělesných bolestí Pak následovala následující rozmluva:

(V. znamená nemocného a P. mne.)

P. Spíte?

V. Ano — ne; spal bych raději hlouběji.

P. (Po několika dalších tazích.) Spíte nyní ? Ano.

P. Jak myslíte, že skončí vaše nynější nemoc ?

(Po dlouhém váháni, mluvě jako by s námahou) Zemru.

P. Rmoutí vás pomyšlení na smrí? (Velmi rychle.) Ne — ne!

P. Těšíte se na to?

Kdybych bděl, zemřel bych rád, ale nyní je to lhostejno. Magnetický stav je tak blízek smrti, že mne uspokojuje.

P. Přál bych si, abyste vysvětlil sebe, Mr. Vankirku.

Učiním tak rád, ale vyžaduje to více námahy než jsem schopen. Neptáte se mne vhodně.

P. Jak se tedy mám tázat? Musíte začít u počátku.

P. Počátek! Kde je však počátek?

Víte, že počátek je Bůh. (Toto bylo proneseno tichým, kolísavým hlasem a se všemi známkami nejhlubší úcty.)

P. Co tedy je Bůh ?

(Váhaje mnoho minut.) Nemohu říci.

P. Není Bůh duchem?

Pokud jsem bděl, věděl jsem, co míníte slovem

»duch«, ale nyní se mi zdá pouhým slovem; jako na příklad pravda, krása — míním vlastnost.

P. Není Bůh nehmotný?

Není nehmotnosti — to je pouhé slovo. To, co není hmotné, neexistuje — alespoň pokud nejsou vlastnosti bytostmi.

P. Jest Bůh tedy hmotný.

Ne. (Tato odpověď mne velmi zarazila.)

P. Co tedy, je?

(Po dlouhé přestávce a šeptaje) Vidím — ale je nesnadno to říci. (Opět dlouhá přestávka.) Není duchem, neboí existuje. Není též hmotou, jakou vy myslíte. Ale jsou stupňování hmoty, o nichž lidé nic neví; hrubší pohání jemnější, jemnější proniká hrubší. Atmosfera na příklad pohání elektrický princip, co elektrický princip proniká atmosferu. Tato stupňování hmoty postupují k

zředění neb jemnosti, až dospějeme k hmotě nesložené — bez částic — nedělitelné — jednotce; a tu je vznik zákona pohánění a pronikání. Nejvyšší neb nesložená hmota nejen proniká vše — ale i pohání vše — a tak je všemi bytostmi v sobě. To je Bůh. Co se lidé snaží vložiti v slovo »myšlení«, je tato hmota v pohybu.

P. Metafysikové tvrdí, že každá činnost se dá zjednodušiti na pohyb a myšlení a že druhé je původem prvého.

V. Ano; a vidím nyní nesmyslnost myšlenky. Pohyb je činnost ducha — ne myšlení. Nesložená hmota, neb Bůh v klidu je (pokud to můžeme pochopiti) to, co lidé zovou duchem. A schopnost pohybu ze sebe (rovnající se lidské vůli) je při nesložené hmotě výsledkem její jednotnosti a všemocnosti; jak, nevím a vidím jasně, že toho nebudu nikdy věděti. Ale nesložená hmota uvedena v pohyb zákonem neb vlastnosti, jsoucí v ní, je myšlením.

P. Nemůžete mi podati přesnější představy toho, co nazýváte nesloženou hmotou?

V. Hmoty známé člověku unikají smyslům postupně. Máme na příklad kov, kus dřeva, kapku vody, atmosferu, plyn, teplo, električnost, svítící éther. Můžeme všechny tyto věci nazvati hmotou a můžeme všechny zahrnouti pod jednu všeobecnou definici; ale přes to nemůže býti dvou idejí podstatněji rozdílných než té, již připínáme na kov a té, již připínáme na svítící ether. Když vezmeme tento, pociíujeme téměř neodolatelnou chuí, abychom ho sdružili s duchem neb nicotou. Jediná úvaha, jež nám v tom brání, je náš pojem o jeho atomové přirozenosti;

a i tu jsme nuceni pomáhati si svou představou atomu, jako něčeho majícího v nekonečné drobnosti, pevnost, patrnost, váhu. Odložme ideu jeho atomové povahy a nebudeme moci pohlížeti naň jako na bytnost nebo aspoň jako na hmotu. Z nedostatku lepšího slova to můžeme nazývati duchem. Učiňte nyní krok za tento zářící ether — poznáte hmotu o to řidší etheru, o co je tento ether řidší než kov a dospějete posléze (přes všechna školní dogmata) k jednotné látce — nesložené hmotě. Neboí ačkoliv můžeme připustiti nekonečnou drobnost atomů samých, je nekonečnost nepatrností prostoru mezi nimi absurdností. Nastane okamžik — nastane takový stupeň zředění, při kterém, kdyby byly atomy dostatečně četné, by musely prostory mezi nimi zmizeti a hmota by se úplně spojila. Ale, odvrhneme-li úvahy o atomové přirozenosti, splyne povaha hmoty nevyhnutelně s tím, co chápeme jako ducha. Pravda je, že nemůžeme pochopiti ducha, pokud nám je nemožno představiti si, čím není. Když si lichotíme, že jsme si o něm utvořili představu, oklamali jsme svůj rozum uvažováním o nekonečně zředěné hmotě.

P. Zdá se mi, že proti idei úplného spojení je nepřekonatelná námitka; a to je velmi slabý odpor, jejž zakouší nebeská tělesa při svém oběhu v prostoru — odpor, o němž je pravda nyní zjištěna, že existuje v jakési míře, jenž však je tak slabý, že ho zcela přehlédl i ostrovtip Newtonův. Víme, že odpor těles je v poměru k jejich hustotě. Uplné spojení je úplná hustota. Kde tedy není mezer, nemůže býti průchodu. Ether naprosto hustý by

skytal nekonečně účinnější překážku postupu hvězdy než ether diamantový neb železný.

V. Vaši námitku lze zodpověděti se snadností, jež je téměř v poměru k její zdánlivé nevyvrátitelnosti. — Co se týká postupu hvězdy, nečiní rozdílu, jestli hvězda jde etherem, aneb ether hvězdou. Není nevysvětlitelnějšího astronomického omylu, než spojování známého opozďování komet s pomyšlením na jejich dráhu etherem: neboí aí se předpokládá o tomto etheru, že je jakkoliv řídký, zarazil by všechny pohyby hvězd za mnohem kratší dobu, než bylo připuštěno těmi astronomy, kteří se snažili, aby se přemetli přes bod, jejž shledali, že je nemožno pochopiti. Skutečné opozďování je naopak způsobováno třením etheru při okamžikovém procházení tělesem. Nejprve je tato síla zpozdění okamžitá a úplná v sobě — pak se nekonečně hromadí.

P. Ale není v tom všem — v tomto stotožňování pouhé hmoty s Bohem — něco neúcty? — (Byl jsem nucen opakovati tuto otázku, dříve než uspaný úplné pochopil mou myšlenku.)

V. Můžete říci, proč by měla býti hmota méně úctyhodná než duch? Zapomínáte však, že hmota, o které mluvím, je ve všech směrech skutečným »duchem« neb

»duší« škol, pokud se bere ohled na její vysoké schopnosti a je nad to zároveň hmotou těchto škol. Bůh se vší mocí, přidělovanou duchu, je pouze dokonalost hmoty.

P. Vy tvrdíte tedy, že nesložená hmota v pohybu je myšlénkou?

Tento pohyb je vůbec universální myšlénkou universálního rozumu. Tato myšlénka tvoří. Všechny stvořené věci jsou pouze myšlénky Boha.

P. Pravíte »vůbec«.

Ano. Universální duch je Bůh. Pro nové individuality je hmota nutná.

P. Ale nyní mluvíte o »duchu« a o hmotě, jak o tom mluví metafysikové.

Ano — abych se vyvaroval nedorozumění. Pravím-li

»duch«, míním tím nesloženou neb konečnou hmotu, slovem »hmota« vše ostatní.

P. Ǎekl jste »pro nové individuality je hmota nutná«.

V. Ano; neboí pouze Bůh je duch existující nevtělený. Bylo nutno, aby se stvořily jednotlivé myslící bytosti, aby se vtělily části božského ducha. Tak byl individualisován člověk. Zbaven tělesného obalu byl by Bohem. Nyní oddělený pohyb vtělených částek nesložené hmoty je myšlení člověka, jako pohyb celé je myšlením Boha.

P. Pravíte, že zbaven těla byl by člověk Bohem ?

(Po delším váhání.) Nemohl jsem to říci; je to nesmysl.

P. (Nahlédnuv do poznámek.) Ǎekl jste, že »zbaven tělesného obalu byl by člověk Bohem«.

A to je pravda. Člověk takto zbaven byl by Bohem

—    ztratil by svou individualitu, ale nemůže býti nikdy takto sproštěn — alespoň nikdy nebude — jinak bychom si musili představiti jednání Boha obrácené na něho —

jednání bez příčiny a marné Člověk je tvor. Tvorové jsou myšlénky Boha. A povaha myšlénky je, aby byla neodvo- latelná.

P. Nerozumím. Pravíte, že člověk nikdy neodvrhne svého těla?

Pravím, že nikdy nebude bez těla.

P. Vysvětlete to.

Jsou dvě těla — rudimentální a úplné; odpovídající dvěma stavům housenky a motýla. Co nazýváme »smrtí«, je pouze bolestná proměna. Naše přítomné vtělení je postupující, přípravné, dočasné. Naše budoucí je dokonalé, konečné, nesmrtelné. Konečný život je úplný cíl.

P. Ale o proměně housenky máme zřejmé vědomosti.

V. My zajisté — ne však housenka. Hmota, z které je naše rudimentální tělo složeno, je v dohledu ústrojí tohoto těla; aneb zřetelněji, naše rudimentální orgány jsou přizpůsobeny hmotě, z níž je stvořeno naše rudimentální tělo, ale ne té; z níž se skládá konečné. Konečné tělo uniká takto našim rudimentálním smyslům a my známe toliko slupku, která padá, hynouc, s vnitřního tvaru, ne tento vnitřní tvar; ale tento vnitřní tvar je právě tak jako slupka pochopitelný těm, kdo již dosáhli konečného života.

P. Pravil jste, že stav magnetický se velice podobá smrti. Jak to?

V. Když pravím, že se podobá smrti, míním, že se podobá konečnému životu; neboí, když jsem magnetisován, smysly mého rudimentálního života jsou nečinny a já chápu vnější svět přímo bez ústrojí,

prostřednictvím, jehož budu užívati v konečném neorganickém životě.

P. Neorganickém?

V. Ano; ústrojí jsou opatření, jimiž jedinec se dostává ve vnímavý styk se zvláštními třídami a tvary hmoty k vylučování jiných tříd a tvarů. Ústrojí člověka je při- způsobeno jeho rudimentálnímu stavu a to jen tomuto; jeho konečný stav, jsa neorganický, má neobmezenou chápavost ve všech bodech mimo jeden — povahu Božské vůle — totiž pohyb nesložené hmoty. Budete mít jasnou představu konečného těla pomyslíte-Ii, že je to úplně mozek. Není jím; ale pojetí této povahy vás přiblíží pochopení, čím je. Světlé těleso sděluje chvění se světlonosným etherem. Chvění působí podobná chvění na sítnici; tato opět je přenáší na zrakový nerv. Nerv donáší podobná chvění do mozku; mozek rovněž tak na nesloženou hmotu, která jej proniká. Pohyb této je myšlení, jehož první záchvěv je pozorování. Toí způsob, jakým se duch rudimentálního života stýká s vnějším světem; a tento vnější svět je v rudimentálním životě omezen idiosynkrasií jeho orgánů. Ale v konečném, neorganickém životě se vnější svět stýká s celým tělem (které je z látky, příbuzné mozku, jak jsem řekl) bez jiného prostřednictví než je ether nekonečně řidší i než světlonosný; a s tímto etherem — spojujíc se s ním — se celé tělo chvěje, uvádějíc v pohyb nesloženou hmotu, jež je proniká. Je to tedy nedostatek idiosynkratických orgánů, jemuž musíme připsati téměř neobmezené čití

konečného života. Orgány jsou tedy nutnými klecemi pro rudimentální bytosti, které je uzavírají až do té chvíle, kdy jsou opeřeny.

P. Mluvíte o základních »bytostech«. Jsou ještě jiné základní bytosti než je člověk?

V. Množství skupení řídké hmoty v mlžiny, planety, slunce a jiná tělesa, která nejsou ani mlžinami ani slunci ani planetami, slouží pouze k tomu, aby poskytlo potravy idiosynkrasii orgánů nekonečného množství rudimentálních bytostí. Ale bez nutnosti rudimentálního života, předcházejícího konečnému, by nebylo těles podobných. Každé z nich je obýváno úplně rozdílnými organickými rudimentálně myslícími tvory. U všech se orgány liší dle povahy bydliště. V smrti neb proměně se tito tvorové, těšíce se konečnému životu — nesmrtelnosti

—    a znajíce všechna tajemství, mimo jediné, pohybují kamkoliv, pouhou vůlí: — obývajíce ne hvězdy, které se nám zdají jedině patrnými a pro jichž pohodlí, že byl prostor stvořen slepě se domníváme — ale PROSTOR sám

—   tuto nekonečnost, jejíž skutečná, podstatná rozsáhlost pohlcuje stíny hvězd — odstraňujíc je jako nicůtky z do- hledu andělů.

P. Pravíte, že »bez nutnosti rudimentálního života« by nebylo žádných hvězd. Proč však je tato nutnost?

V. V anorganickém životě právě tak jako v anorganické hmotě vůbec není nic, co by bránilo jednání jednoduchého, jediného zákona — Božské vůle. Organický život a hmota (složené, podstatné a zákony

obtížené) byly stvořeny s úmyslem, aby byla utvořena překážka.

P. Opětně však — proč bylo nutno, aby byla utvořena tato překážka?

V. Výsledek neporušení zákona je dokonalost — právo — negativní štěstí. Výsledek porušení zákona je nedokonalost, křivda, positivní bolest. Překážkami, vyplý- vajícími z počtu, složitosti a podstatnosti zákonů organického života a hmoty je možno porušení zákona do jisté míry. Tak je bolest, nemožná v anorganickém životě, možná v organickém.

P. Ale k čemu dobrému je takto bolest umožněna ?

V. Všechny věci jsou srovnáváním buď dobré neb špatné. Dostatečná analysa ukáže, že rozkoš je ve všech případech pouhou protivou bolesti. Positivní rozkoš je pouhou ideou. Abychom byli do jistého stupně šíastni, musíme před tím stejně trpěti. Nikdy netrpěti by bylo nikdy nebýti blaženým. Ale bylo ukázáno, že v anorganickém životě není bolest možná, proto tedy nutnost organického. Bolest prvotního života na zemi je jediným základem blaženosti konečného života na Nebesích.

P. Ještě jeden z vašich výroků nemohu pochopiti —

»podstatná rozsáhlost nekonečnosti«.

V. Pravděpodobně proto, že nemáte dostatečně rodového pojmu slova »podstata«. Nesmíme na to pohlížeti jako na vlastnost, ale jako na pocit; jest to u myslících by- tostí pojímání přizpůsobení hmoty k jejich ústrojnosti. Na

Zemi jsou mnohé věci, jež by nebyly ničím obyvatelům Venuše — mnoho věcí viditelných a patrných na Venuši, jež bychom nemohli ceniti jako existující. Ale anorganickým bytostem — andělům — celek nesložené hmoty je podstatou; totiž vše, co nazýváme »prostorem«, je jim nejskutečnější podstatností; — co hvězdy následkem toho, co považujeme za jejich hmotnost, unikají smyslům andělů právě tak jako nesložená hmota, následkem toho, co považujeme za její nehmotnost, uniká organickým smyslům

Když uspaný pronášel slabým hlasem tato poslední slova, pozoroval jsem na jeho obličeji zvláštní výraz, jenž mne poněkud pobouřil a přiměl mne, abych ho ihned probudil. Jakmile jsem to učinil, klesl na podušku zpět a s jasným úsměvem, jenž ozářil celý jeho obličej, zemřel. Zpozoroval jsem, že za méně než minutu na to nabylo celé jeho tělo ztuhlosti kamene. Jeho čelo bylo chladné jako led. Tak by se bylo jevilo zajisté teprve po dlouhém tlaku Asraelovy ruky. Mluvil snad uspaný ke mně poslední část své řeči již z krajiny stínů?

Tři neděle v týdnu

Rozhovor Eirose a Charmiona

Fakta případu M. Valdemara

FAKTA PŘÍPADU M. VALDEMARA.

Neměl bych činiti nároků, aby bylo považováno za příčinu k údivu, že neobyčejný případ M. Valdemara vzbudil pozornost Byl by býval div, kdyby tomu tak nebylo — obzvláště za takových okolností. Následkem přání všech súčastněných, aby se věc nedostala do veřejnosti alespoň pro přítomnost, aneb až bychom měli příležitost k dalšímu zkoumání — a následkem našich snah, abychom tomu zabránili — dostala se kusá a přehnaná zpráva do obe- censtva a stala se zdrojem mnohých ne příjemných nedorozumění; přirozeně též značné nedůvěry.

Stalo se nutným, abych podal fakta — aspoň tak, jak jsem je poznal. Jsou v krátkosti tato:

Má pozornost v posledních třech letech byla vícekráte obracena k mesmerismu; a asi před devíti měsíci mne zcela náhle napadlo, že v řadě pokusů, až dosud provedených, se stalo velmi pozoruhodné a zcela nevysvětlitelné opomenutí: — až dosud nebyl nikdo magnetisován in articulo mortis. Zbývalo zjistiti za prvé, jestli v tomto stavu je u nemocného nějaká vnímavost pro magnetický vliv; za druhé je-li tu tato vnímavost, zmenšuje li se aneb vzrůstá- li při tomto stavu; a za třetí do jaké míry, aneb po jak dlouhou dobu může tím býti zasáhnutí smrti zadrženo Bylo tu ještě více zjistiti, ale tyto tři věci podněcovaly

nejvíce mou zvědavost — zvláště poslední pro své nesmírně důležité důsledky.

Hledaje kolem sebe předmět, pomocí jehož bych mohl tyto věci zjistiti, pomyslel jsem na svého přítele M. Arnošta Valdemara, známého kompilátora Biblioteky Forensicy a autora (pod nom de plume Isachar Marx) polského překladu »Walensteina« a »Gargantuy«. M. Valdemar, jenž bydlel obyčejně v Harlemu N. Y. od r. 1839, je (aneb byl) neobyčejně pozoruhodný značnou hubeností své postavy; jeho dolejší údy se velice podobaly údům Johna Randolpha; a pro bělost svých vousů, jež tvořila nápadnou protivu k černé barvě jeho vlasů — následkem čehož byly jeho vlasy považovány všeobecně za vlásenku. Jeho povaha byla značně nervosní a činila ho dobrým předmětem pro mesmerické pokusy. Při dvou neb třech příležitostech jsem ho uspal bez nesnází, ale jiných výsledků, jež jsem při jeho zvláštní soustavě očekával, jsem se nedodělal. Jeho vůle nebyla nikdy úplně a zcela pod mým vlivem a co se týká clair- voyance, nepodařilo se mi u něho nic, naco by se bylo možno spolehnouti. Tento nezdar jsem vždy připisoval rozháranému stavu jeho zdraví. Několik měsíců před naším seznámením prohlásili jeho lékaři, že má pokročilé souchotiny. Bylo jeho zvy- kem, že mluvil klidně o své blížící se smrti jako o věci, které se nelze vyhnouti a které netřeba litovati.

Když mne poprvé napadla myšlenka, o níž jsem se zmínil, pomyslil jsem zcela přirozeně na M. Valdemara. Znal jsem příliš dobře jeho klidnou filosofii a neočekával

jsem odporu od ného\ a neměl v Americe příbuzných, kteří by snad byli zakročili. Mluvil jsem s ním o tom přímo a k mému překvapení se zdálo, že se o to živě za- jímá. Pravím k mému překvapení, neboí ačkoliv mi vždy ochotně propůjčil svou osobu pro mé pokusy, neprojevil nikdy dříve žádné sympatie pro tyto věci. Jeho nemoc byla povahy, která připouštěla přesné vypočítání doby jejího ukončení smrtí; a bylo na konec umluveno, že pro mne pošle asi čtyřiadvacet hodin před chvílí, označenou jeho lékaři jako chvíle smrti.

Je tomu asi sedm měsíců, co jsem obdržel od samotného M. Valdemara následující dopis:

»Můj milý P—,

Můžete přijití nyní. D — a F— se shodli, že nevydržím déle, než do zítřka do půlnoci; a myslím, že označili dobu velmi přesně VALDEMAR.«

Obdržel jsem tento dopis asi půl hodiny po jeho napsání a za patnáct minut jsem byl v pokoji umírajícího. Neviděl jsem ho deset dní a strašná změna, jež se za tuto krátkou dobu s ním udála, mne polekala. Jeho obličej byl olověné barvy; oči byly úplně bez lesku; a hubenost byla tak velká, že jařmové kosti protrhly kůži. Kašel byl velmi silný. Tepnu bylo sotva cítiti. Nicméně podržel v značném stupni i schopnosti duševní a do jisté míry i tělesné síly. Mluvil zřetelně — bez pomoci užíval polevujících léků — a zaměstnával se, když jsem vstoupil, psaním poznámek do zápisníku. Byl podepřen poduškami v loži. Doktoři D— a F— byli přítomni.

Stisknuv Valdemarovi ruku vzal jsem tyto pány stranou a obdržel jsem od nich podrobnou zprávu o stavu nemocného. Levá strana plic byla již osmnáct měsíců v polo zvápenatělém neb chrupavkovitém stavu a byla zcela neschopna všech životních úkonů. Pravá ve své hořejší části byla též částečně, ne-li zcela zvápenatělá, co nižší části byly pouhou řadou hnisavých vředů, jež zasahovaly jeden do druhého. Bylo tam několik velkých otvorů a v jednom místě nastalo stálé přilnutí k žebrům. Tyto úkazy na pravém laloku byly poměrně nedávného data. Vápe- natění pokračovalo s neobvyklou rychlostí; měsíc před tím nebylo po něm ještě ani známky a přilnutí bylo pozorováno teprve v posledních třech dnech. Nehledě k souchotinám, bylo podezření, že nemocný trpí aneurismem aorty; ale příznaky vápenatění znemožňovaly přesné rozpoznání toho. Oba lékaři mínili, že M. Valdemar zemře asi o půlnoci zítra (v neděli). Byla dnes sobota a bylo sedm hodin večer.

Doktoři D— a F— opouštějíce lože nemocného, aby se se mnou domluvili, dali mu poslední s bohem. Nehodlali se vrátiti, ale na mou žádost slíbili, že přijdou k ne- mocnému asi v deset hodin v noci.

Když odešli, mluvil jsem nenuceně s M. Valdemarem o jeho blížící se smrti a zvláště o zamýšleném pokusu. Prohlašoval stále, že je zcela ochoten a dokonce po tom dychtil a vyzýval mne, abych ihned započal. Dva ošetřovatelé, muž a žena, byti tu k pomoci; ale nechtělo se mi do takovéto práce bez jiného spolehlivého svědectví,

než tito lidé v případu náhlé nutnosti mohli podati. Odložil jsem tedy dílo až na osmou hodinu noční, ale příchod studujícího lékařství, s nímž jsem se poněkud znal (Mr. Theodor L —l) mne vysvobodil z rozpaků. Bylo původně mým úmyslem vyčkati příchodu lékařů; ale byl jsem nucen počíti jednak pro snažnou žádost M. Valdemara a pak, poněvadž jsem byl přesvědčen, že nesmím ztratiti ani okamžiku, jelikož nemocný vůčihledě slábnul.

Mr. L—l byl tak laskav, že vyhověl mé žádosti, aby zaznamenával vše, co se přihodí: a z těchto poznámek nyní z větší části sděluji buď zkráceně neb doslovně.

Scházelo pět minut do osmi, když uchopiv ruku nemocného prosil jsem ho, aby potvrdil před Mr. L—lem co nejzřetelněji, že úplně souhlasí, abych učinil pokus magnetisovati jej v tomto stavu.

Odvětil slabě, ale zcela slyšitelně: »Ano, přeji si býti magnetisován« — a přidal hned na to: »obávám se, že jste příliš dlouho váhal.«

Co mluvil, počal jsem činiti tahy, o kterých jsem dříve byl shledal, že na něj nejspíše účinkují. Již první příčný tah mé ruky přes jeho čelo měl na něho zřejmě vliv; ale ačkoliv jsem se snažil ze všech sil, neobjevil se žádný další pozorovatelný výsledek až do desíti hodin a několika minut, kdy doktoři D— a F— dle úmluvy přišli. Vysvětlil jsem jim několika slovy, co zamýšlím a když nic nenamítali řkouce, že nemocný je již v agonii smrti, postupoval jsem bez váhání — vyměniv však příčné tahy

za podélné a upíraje svůj zrak přímo do pravého oka umírajícího.

Jeho tepnu nebylo v té chvíli cítiti a dýchání bylo chrčivé v půlminutových přestávkách.

Tento stav se téměř čtvrt hodiny nezměnil. Po jejím uplynutí však vyšel z prsou umírajícího přirozený, ačkoliv velice hluboký vzdech a chrčivé dýchání ustalo — totiž chrčení nebylo déle slyšeti; přestávky mezi dechy se nezměnily. Končetiny nemocného byly ledově chladné.

Pět minut před jedenáctou jsem zpozoroval neklamné známky magnetického vlivu. Neklid sklenných očí se změnil ve výraz nevolného pohlížení do vnitř, jež se nikdy jindy nepozoruje než při magnetickém spánku a v němž je zcela nemožno se mýliti. Několika rychlými příčnými tahy jsem způsobil, že se víčka chvěla jako při počínajícím spánku a několika dalšími, že se zavřela úplně. Nebyl jsem však s tím spokojen a pokračoval jsem silně s nejvyšším napjetím vůle, až údy spáče úplně ztuhly, když jsem je byl připravil do zřejmě pohodlné polohy. Nohy byly úplně nataženy ; paže téměř také a spočívaly na loži v malé vzdálenosti od boků. Hlava byla velmi málo povýšena.

Když jsem to dokonal, byla půlnoc a žádal jsem přítomné pány, aby prozkoumali stav M. Valdemara. Po několika zkouškách připustili, že je v neobvykle doko- nalém stavu magnetické ztrnulosti. Zvědavost obou lékařů byla značně podnícena. Dr. D— odhodlal se pojednou, že zůstane u nemocného celou noc, co Dr. F— odešel se

slibem, že přijde opět za svítání. Mr. L—I a ošetřovatelé zůstali.

Ponechali jsme M. Valdemara bez vyrušení až asi do tří hodin ráno, načež jsem k němu přistoupil a shledal jsem, že je úplně v témže stavu jako když Dr. F— odešel — ležel totiž v stejné poloze; tep nebylo pozorovati; dýchání bylo slabé (sotva pozorovatelné; pouze přiložením zrcadla k ústům); oči byly přirozeně zavřeny; a údy byly ztuhlé a chladné jako z mramoru. Celkové vzezření však se nepodobalo smrti.

Když jsem se přiblížil k M. Valdemarovi, pokusil jsem se ovládnouti jeho pravou paži tak, aby sledovala mou ruku, když jsem jí slabě pohyboval nad ní. Nepodařilo se mi to dříve nikdy úplně u něj, a měl jsem málo naděje, že se mi to zdaří nyní; ale k mému údivu jeho paže se po- hybovala ihned, ačkoliv nepatrně, jak jsem jí svou rukou určoval. Umínil jsem si, že se pokusím o několik slov rozmluvy.

M. Valdemare, pravil jsem, »spíte?« Neodpověděl, zpozoroval jsem však chvění jeho rtů a opakoval jsem proto otázku po druhé a po třetí. Při třetím opakování se celá jeho postava lehce zachvěla: víčka oční se otevřela, že odkryla bílou čárku oka; rty se pohybovaly volně a vyšla z nich v sotva slyšitelném šepotu slova:

»Ano; — spím nyní. Nebuďte mne! — Nechte mne takto zemříti!«

Sáhl jsem na údy a shledal jsem, že byly ztuhlé jako

dříve. Pravá paže poslouchala jako před tím pokynů mé ruky. Tázal jsem se dále:

»Cítíte ještě bolesti na prsou, M. Valdemare ?«

Odpověď následovala nyní ihned, ale ještě neslyšněji než dříve:

»Ne — umírám.«

Myslil jsem, že není radno rušiti ho nyní dále a nemluvil jsem ani nedělal nic až do příchodu Dr. F — a, jenž přišel krátce před východem slunce a vyslovil nepokrytě údiv nad tím, že nalezá nemocného ještě na živu. Ohledav tepnu a přiloživ zrcadlo k jeho ústům žádal mne, abych opět promluvil na uspaného. Učinil jsem tak řka:

Spíte ještě, M. Valdemare?

Jako dříve uplynulo několik minut, než odpověděl; a v té době se zdálo, že umírající sbírá své síly k mluvení. Při čtvrtém opakování otázky odpověděl velmi slabě, téměř neslyšitelně:

»Ano — spím stále — umírám.«

Lékaři nyní mínili aneb spíše si přáli, aby M. Valdemar byl nechán v klidu v svém nynějším, zřejmě pokojném stavu, až nastane smrí; to, jak bylo obecně usu- zováno, muselo býti v několika minutách. Umínil jsem si však promluvit! k němu ještě jednou a opětoval jsem svou předešlou otázku.

Co jsem mluvil, nastala značná změna na obličeji spícího. Oči se zvolna otevřely, zřítelnice zmizely; pleí nabyla mrtvolné barvy, podobajíc se spíše papíru než pergamenu: a okrouhlé hektické skvrny, jež byly až dosud ostře ohraničeny na obou tvářích, náhle shasly. Užívám tohoto výrazu, protože při náhlosti jejich zmizení mi ne- připadlo na mysl nic tak jako shasnutí svíce náhlým dechem. Hořejší ret se zároveň oddělil od zubů, jež dříve úplně zakrýval; co dolejší čelist klesla se slyšitelným trhnutím a způsobivši, že se ústa široce otevřela, odkryla úplně oteklý a zčernalý jazyk. Myslím, že nikdo z těch, kdož byli tehdy přítomni, nebyl nezvyklý hrůzám úmrtního lože; ale vzezření M. Valdemara bylo tak neobyčejně ohyzdné, že všichni ucouvli z blízkosti lože.

Pociíuji nyní, že jsem dospěl ve svém vyprávění k bodu, při němž všichni čtenáři mi odeprou všechnu víru. Mým úkolem však je pokračovati.

V M. Valdemarovi nebylo ani známky života; a soudíce, že je mrtev, ponechali jsme ho péči ošetřovatelů, když byl pozo rován silný chvějivý pohyb jazyka. To trvalo asi minutu. Po jejím uplynutí vyšel z rozevřených a nehybných čelistí hlas — takový, že by bylo šílenstvím pokusiti se, abych jej popsal. Jsou dvě neb tři epitheta, jichž by se snad dalo o tom užiti; mohl bych říci na příklad, že zvuk byl drsný, trhavý a dutý; ale ohyzdný celek je nepopsatelný z toho jednoduchého důvodu, že podobných zvuků ještě nikdy neslyšelo lidské ucho. Jsou dvě zvláštnosti nicméně, o nichž jsem tehdy myslel a dosud myslím, že by mohly dobře posloužiti k označení přízvuku

— jež se dobře hodí, poněvadž v nich je jakési ponětí o jeho nadzemské zvláštnosti. Za prvé se zdálo — alespoň

mně — že hlas přichází k našemu sluchu ze značné vzdálenosti neb z nějakého hlubokého sklepení pod zemí. Za druhé učinil na mne dojem (obávám se vskutku, že mi bude nemožno, abych byl srozumitelným), jaký činí rosolovité neb klihovité hmoty na náš hmat

Mluvil jsem o »zvuku« i o »hlase«. Chci tím říci, že tento zvuk byl zvukem zřetelného — a dokonce podivuhodně pronikavě zřetelného slabikování. M. Valdemar mluvil — odpovídaje zřejmě k mé otázce, již jsem k němu pronesl před minutou. Tázal jsem se ho, jak známo, spí-li dosud. Odpověděl nyní:

»Ano; — ne; — spal jsem — a nyní — jsem mrtev.«

Nikdo z přítomných se ani nepokusil skrýti neb nesnažil potlačiti nevýslovnou strašlivou hrůzu, kterou vzbuditi se těch několik slov, takto pronesených, tak dobře hodilo. Mr. L—1 (studující) omdlel. Ošetřovatelé ihned prchli z pokoje a nemohli jsme jich příměti, aby se vrátili. Nechci čtenáři líčiti své dojmy. Asi hodinu jsme se zaměstnávali mlčky — nepronesše ani slova — úsilím, abychom přivedli Mr. L—la k vědomí. Když přišel k sobě, jali jsme se opět zkoumati stav M. Valdemara.

Byl ve všech směrech týž, jak jsem jej byl posledně popsal s vyjimkou, že zrcadlo nejevilo již stop po dýchání. Pokus způsobiti krvácení na rameně sé nezdařil. Podo- týkám též, že jeho údy neposlouchaly mé vůle. Pokoušel jsem se marně, způsobiti, aby sledovaly pokynů mé ruky. Jediná skutečná známka magnetického spánku byl nyní

chvějivý pohyb jazyka, kdykoliv jsem se na M. Valdemara obrátil s otázkou.

Zdálo se, že se snaží odpověděti, ale neměl dostatečné vůle. Zdálo se, že je úplně necitelným k otázkám proneseným k němu někým jiným než mnou — ačkoliv jsem se pokusil přivésti s ním každého z naší společnosti v magnetický styk. Myslím, že jsem nyní vypsal vše nutné, aby se porozumělo stavu uspaného v té době. Byli opatřeni jiní ošetřovatelé; a v deset hodin jsem opustil dům s oběma lékaři a Mr. L—lem.

Odpoledne jsme opět přišli podívati se na nemocného. Jeho stav zůstal úplně týž. Mluvili jsme o vhodnosti a možnosti probuditi ho; ale poznali jsme snadno, že by to nebylo k ničemu dobré. Bylo zřejmo, že až dosud byla smrt (neb to, co obyčejně se nazývá smrtí) zadržena magnetisováním. Zdálo se nám jasným, že probuzení M. Valdemara by mně bylo pouze pojistilo po- slední chvíli neb aspoň jeho rychlou smrt.

Od toho dne až do konce minulého týdnu — doba téměř sedmi měsíců, — jsme denně navštěvovali dům M. Valdemara, doprovázeni tu a tam lékaři neb jinými přáteli. Po celou tu dobu zůstával uspaný přesně v témže stavu, jak jsem jej posledně popsal. Ošetřovatelé bděli nad ním ne- ustále.

Konečně posledního pátku jsme se usnesli, že učiníme pokus probuditi ho, neb že se pokusíme o probuzení; a neblahý výsledek (snad) tohoto pokusu to byl, z něhož vzniklo tolik hovorů v soukromých kruzích — při nichž

si nemohu pomoci, abych nemyslel na nezaručené pocity obecenstva.

Abych osvobodil M. Valdemara z magnetické strnulosti, užil jsem obvyklých tahů. Ty neměly chvíli výsledku. První známkou opětného oživování bylo částečné objevení se duhovky. Bylo pozorovati, jako zvlášt pozoruhodné, že toto obrácení oka bylo provázeno silným výtokem žlutavé lymfy (vytékající pod víčky) ostrého a velmi nepříjemného zápachu.

Vnukli mi nyní, abych se pokusil ovládnouti paži nemocného jako dříve. Učinil jsem pokus, který se nezdařil. Pak Dr. F— projevil přání, abych se tázal. Učinil jsem tak následujícími slovy:

M. Valdemare, můžete nám nyní vysvětliti, co cítíte neb cosi přejete ?

V okamžiku se objevily hektické skvrny na tvářích: jazyk se chvěl neb spíše válel prudce v ústech (ačkoliv čelisti a rty zůstaly ztuhlé jako dříve); a posléze se ozval ohyzdný hlas, který jsem již dříve byl popsal:

»Pro boží smilování; — rychle! — rychle! — uspěte mne — neb, rychle — probuďte mne ! — rychle! — pravím vám, že jsem mrtev!«

Byl jsem velmi vysílen a na okamžik nerozhodnut, co činiti. Nejprve jsem se snažil uklidniti nemocného; ale když se mi to nepodařilo pro úplný nedostatek vůle, obrátil jsem a právě tak úsilně jsem se snažil ho probuditi. Pozoroval jsem brzo,

že se mi to podaří — neb aspoň jsem se domníval, že

bude úspěch úplný; a jsem jist, že všichni přítomní byli připraveni, že uvidí nemocného se probuditi.

Je zcela nemožno, aby některá lidská bytost byla připravena na to, co se vskutku událo.

Když jsem rychle činil magnetické tahy mezi výkřiky slova »mrtev! mrtev!« úplně vyrážených jazykem a ne rty trpícího, rozpadla se náhle celá jeho postava — shnila úplně pod mýma rukama. Na loži před celou společností ležela téměř tekutá hmota odporné — ohyzdné hniloby.

Příběh z Rozeklaných hor

POVÍDKA Z ROZERVANÝCH HOR.

Sídle blíže Charlottesvillu ve Virginii seznámil jsem se náhodou ke konci roku 1827 s Mr. Augustem Bedloem. Tento mladý gentleman byl pozoruhodný v každém ohledu a vzbudil ve mně značný zájem a zvědavost. Shledal jsem, že je nemožno pochopiti jeho bytost morální právě tak jako fysickou. O jeho rodině jsem nemohl obdržeti žádných uspokojivých zpráv. Nikdy jsem nezjistil, odkud přišel. I v jeho věku — ačkoliv jsem ho nazval mladým gentlemanem — bylo cosi, co mne nemálo mátlo. Zdál se zajisté býti mladým — a on se honosil mluvě o svém mládí

— ale přece byly chvíle, kdy bych nebyl váhal mysleti o něm, že je stár sto roků. V ničem však nebyl tak zvláštní jako ve svém osobním zjevu. Byl neobyčejně vysoký a štíhlý. Nakláněl se silně. Měl velmi dlouhé a hubené údy. Jeho čelo bylo široké a nízké. Jeho pleí byla úplně bezkrevná. Jeho ústa byla široká a poddajná, a jeho zuby, ačkoliv zdravé, byly mnohem nestejnější než jsem kdy u lidské hlavy viděl. Výraz při úsměvu však nebyl nijak nepříjemný, jak by se mohlo předpokládat; ale byl vždy stejný. Byl to výraz hluboké melancholie — neměnného a neustálého smutku. Jeho oči byly abnormálně velké a kulaté jako u kočky. Rovněž zřítelnice se při přibývání neb ubývání světla rozšiřovaly neb súžovaly právě tak,

jak se pozoruje u rodu kočkovitých zvířat. V okamžicích rozčilení nabývaly jeho oči záře téměř nepochopitelné; zdálo se, že vydávají záři ne odraženou, ale prvotní jako svíce neb slunce; ale v obyčejném stavu byly tak úplně matné, zatažené a temné, že vnukaly myšlenku na oči dávno pohřbeného těla.

Zdálo se, že tyto osobní zvláštnosti mu působí mnoho mrzutosti, a dotýkal se jich neustále polo vysvětlujícím, polo omlouvajícím způsobem, což se mne, když jsem ho poprvé slyšel, velmi trapně dotknulo. Brzo však jsem tomu zvyknul a nepříjemný pocit zmizel. Zdálo se, že je jeho úmyslem, aby vnuknul spíše než přímo tvrdil, že nebyl fysicky vždy tím, čím byl nyní — že dlouhá řada neuralgických záchvatů ho změnila ze stavu více než obyčejné tělesní krásy v to, co jsem nyní viděl. Po mnoho let byl ošetřován lékařem, jmenem Tem- pleton — starým asi sedmdesátiletým pánem — s nímž se poprvé setkal v Saratoze a od jehož péče tehdy buď měl neb se domníval, že měl mnoho úlevy. Výsledek byl, že Bedloe, jenž byl bohat, učinil s doktorem Templetonem smlouvu, dle níž tento s ohledem na značný roční plat se zavázal, že věnuje svůj čas a lékařské vědomosti výhradně ošetřování nemocného.

Doktor Templeton ve svých mladších letech cestoval a v Paříži se stal horlivým vyznavačem učení Mesmerova. Podařilo se mu ulevovati svému nemocnému výhradně pomocí magnetických léků, a tento úspěch velmi přirozeně naplnil tohoto důvěrou ve víru, z níž tyto léky

povstaly. K tomu doktor jako všichni nadšenci se silně snažil, aby ze svého žáka učinil dokonalého vyznavače a dosáhl posléze toho, že přiměl nemocného, aby se podrobil nesčetným pokusům. — Časté jich opakování mělo ná- sledek, jenž v poslední době se stal tak obyčejným, že nevzbuzuje než malé aneb žádné pozornosti, který však v době, o níž píši, byl velmi málo v Americe znám. Chci tím říci, že mezi doktorem Templetonem a Bedloem povstal poznenáhla velmi zřetelný a silně význačný vztah neb spojení magnetické Nehodlám však tvrditi, že tento vztah překračoval meze jednoduché uspávající síly; ale tato síla dosáhla značné intensity. První pokus, aby způsobil magnetický spánek, se mesmerikovi úplně nezdařil. Pátý neb šestý se mu zdařil částečně a po dlouhotrvajícím úsilí Teprve při dvanáctém bylo vítězství úplné. Po tomto pod- lehla vůle nemocného rychle vůli lékařově, tak že když jsem se s oběma poprvé seznámil, byl spánek způsoben téměř okamžitě pouhou vůlí operatéra i když nemocný nevěděl o jeho přítomnosti. Teprve nyní, roku 1845, kdy podobných zázraků jsou denně tisícové svědky, se odvažuji sděliti tuto zdánlivou nemožnost jako skutečnou událost.

Povaha Bedloeova byla v nejvyšší míře citlivá, vznětlivá a nadšená. Jeho obraznost byla neobyčejně mocná a tvůrčí; není popochyby, že sesílení její moci povstalo ze zvyku požívání morfia jehož užíval značné množství a bez něhož by mu snad bylo nemožno žíti. Bylo jeho zvykem, že ho požil velmi velkou dávku každý den

hned po snídaní — či spíše hned po číšce silné kávy, neboí nejedl dopoledne nic — a pak se vydal sám aneb provázen pouze psem na dlouhou potulku řetězem divokých a smutných vrchů, jež leží západně a jižně od Charlottesvillu a jsou tam poctěny jménem Ragged Mountains.

Kteréhosi zasmušilého, teplého a mlhavého dne na konci listopadu za neobyčejného interregna, období, jež se v Americe nazývá Indiánským Létem, vyšel Mr. Bedloe jako obyčejně do pohoří. Den minul a on se ještě nevrátil. Asi v osm hodin večer, když jsme byli vážně znepokojeni jeho prodlouženou nepřítomností a chystali se jej hledati, objevil se neočekávaně ve stavu ne horším než jindy a spíše čilejší než jindy. Zpráva, již podal o své výpravě a o příhodách, jež ho potkaly, byla vskutku

neobyčejná.

»Pamatujete se,« pravil, »že bylo asi devět hodin ráno, když jsem opustil Char- lottesville. Obrátil jsem své kroky hned k horám a asi v deset jsem vstoupil do úžlabiny, jež mi byla úplně neznámou. Sledoval jsem záhyby její s velkým zájmem. Divadlo, jež se jevilo na všech stranách, ačkoliv sotva je bylo možno nazvat velkolepým skytalo nepopsatelný a pro mne příjemný pohled smutné opuštěnosti. Zdálo se, že samota je naprosto panenská. Nemohl jsem se ubrániti myšlence, že na zelené trávníky a šedé skály, po nichž jsem kráčel, nevstoupila ještě noha lidského tvora. Vchod do soutěsky je tak stranou a vskutku nedosažitelný jinak než řadou náhod, že není nijak

nemožno, že jsem byl prvním odvážlivcem — úplně prvním a jediným — jenž kdy pronikl do tohoto zákoutí.

»Hustá a neobyčejná mlha neb dým, jež je příznakem Indiánského Léta a jež na všem těžce ležela, prohlubovala bez pochyby neurčité dojmy, jež vše kolem mne způsobovalo. Tato rozkošná mlha byla tak hustá, že jsem chvílemi neviděl dále před sebe než na dvanáct yardů. Cesta, po níž jsem šel, byla velice křivolaká a poněvadž nebylo viděti slunce, ztratil jsem brzo všechen pojem o směru, kterým jsem se ubíral. Zatím počalo morfium účinkovat! svým obyčejným způsobem — způsobujíc, že celý vnější svět se stával velice zajímavým. V chrastění listu

—   v barvě listu trávy — ve tvaru trojlístku — v bzučení včely — v záření kapky rosy — v šumění větru — v slabých vůních, jež přicházely z lesa — přicházel celý svět dojmů

—    veselá a pestrá řada rapsodických a neuspořádaných myšlének.

»Kráčel jsem ponořen v přemítání několik hodin, v nichž mlha kolem mne zhoustla do té míry, že jsem na konec byl odkázán na pouhé tápání po cestě. A nyní se mne zmocnil nevylíčitelný nepokoj — jakési nervosní váhání a chvění — obával jsem se učiniti krok ze strachu, že spadnu do nějaké propasti. Vzpomněl jsem si též na neobyčejná vyprávění o tomto pohoří a o podivných a nevzdělaných lidech, jež obývají jeho houštiny a jeskyně. Množství neurčitých myšlének mne skličovalo a mátlo — myšlenky tím tísnivější, protože neurčité. Zcela náhle byla má pozornost upoutána hlasitým bubnováním.

»Můj úžas byl vskutku svrchovaný. Buben byl v těchto horách neznámou věcí. Nebyl bych býval více překvapen zvuky archandělovy trouby. Ale objevil se ještě úžasnější předmět zájmu a zmatku. Přiblížilo se divoké chrastění neb cinkání jako od svazku velkých klíčů — a v témž okamžiku běžel těsně podle mne s křikem polonahý člověk s tmavým obličejem. Přiblížil se tak blízko ke mně, že jsem cítil na tváři jeho horký dech. Nesl v ruce ná- stroj složený z množství ocelových kruhů, do nichž v běhu silně tloukl. Sotva zmizel v mlze, objevilo se velké zvíře s otevřenou tlamou a zářícíma očima, jež za ním pá dilo. Nemohl jsem se v něm mýliti. Byla to hyena.

»Zjev tohoto, netvora spíše zmenšil než zvětšil můj strach — neboí jsem zjistil nyní, že sním a pokoušel jsem se probuditi se k vědomí. Kráčel jsem směle a rychle v před. Třel jsem si oči. Křičel jsem hlasitě. Štípal jsem se. Objevil se mi malý pramen vody a zastaviv se smáčel jsem si ruce, hlavu a šíji. Zdálo se, že to rozptyluje obojetné dojmy, jež mne až dosud skličovaly. Povstal jsem, jak jsem se do- mýšlel, jako znovuzrozený a pokračoval jsem stále a klidně po své neznámé cestě

»Posléze zcela přemožen námahou a jakousi skličující tíží atmosfery jsem usedl pod stromem. Nyní se objevila slabá sluneční záře a stín listí stromu dopadl slabě, ale určitě na trávník. Pohlížel jsem udiveně mnoho minut na tento stín. Jeho povaha mne naplnila úžasem. Pohlédl jsem vzhůru. Strom byl palma.

»Povstal jsem prudce a ve stavu strašného podráždění

—    neboí domněnka, že sním, mi nestačila. Viděl jsem

—   cítil jsem, že jsem dokonale mocen svých smyslů — a tyto smysly objevovaly nyní mé duši svět nových a neobyčejných dojmů. Vedro se stalo pojednou nesnesitelným. Zvláštní vůně sem plynula s větrem. — Tichý stálý šumot jako by vycházel z mohutné, ale zvolna tekoucí řeky docházel ke mně jsa promísen zvláštním hlukem množství lidských hlasů.

»Co jsem naslouchal s ohromným údivem, jejž není třeba popisovali, odvanulo silné a krátké zavanutí větru zahalující mlhu jako by kouzelným proutkem.

»Shledal jsem, že jsem u úpatí vysoké hory a pohlížím na rozsáhlou pláň, jíž se valila mohutná řeka. Na břehu této řeky stálo město východního rázu, takové, jak o nich čteme v arabských povídkách, ale rázu ještě neobyčejnějšího než kterékoliv popsané. Se svého místa, jež bylo vysoko nad rovinou města, jsem mohl pozorovali každý jeho kout a roh jako by bylo narýsováno na mapě. Zdálo se, že tam jsou nespočetné ulice, které se křižovaly všemi směry, ale byla to spíše dlouhá zahýbající se stromořadí než ulice a doslovně hemžily se obyvateli. Domy byly neobyčejně malebné. Všude byla spousta balkonů, verand, minaretů, výklenků a fantasticky vyřezávaných předsíní. Bazarů byl nadbytek, a v nich bylo nahromaděno drahocenného zboží v nekonečné rozmanitosti a bohatství — hedvábí, mušelín, nejoslnivější nožířské zboží, nejnádhernější šperky a drahokamy. Mimo to bylo všude zříti praporce a palankyny, nosítka s

nádhernými dámami, pečlivě zahalenými, slony s nádhernými pokrývkami, groteskně vyřezávané modly, bubny, korouhve a gongy, kopí, stříbrné a zlacené hole. A ve shonu a hlomozu a v obecném zmatku — mezi miliony černých a žlutých lidí v turbanech a pláštích a s poletujícím vousem těkalo nespočetné množství posvátných, ověnčených býků, co velké tlupy špinavých, ale svatých opic lezly se švitořením a křikem po římsách mešit nebo se věšely na minarety a vížky. Od hemžících se ulic se skláněla nesčíslná schodiště vedoucí ke koupadlům ke břehům řeky, co tato, jak se zdálo, si razila s nesnázemi svou cestu rozsáhlými loďstvy hluboko ponořených lodí, které pokrývaly široko daleko její povrch. Za okrajem města rostly v četných velkolepých skupinách palmy a kokosovníky s jinými ohromnými a příšernými, starými stromy; a tu a tam bylo zříti rýžové pole, chatrč venkovana s doškovou střechou, cisternu, osamělý chrám, cikánské ležení neb vděkuplné děvče, které šlo samo s džbánem na hlavě ke břehům velkolepé řeky.

»Ǎeknete nyní, zajisté, že jsem snil, ale nebylo tomu tak. Co jsem viděl — co jsem slyšel — co jsem cítil — co jsem myslel, nemělo v sobě nic z neomylné idiosynkrasie snu. Vše přesně souhlasilo. Při první pochybnosti, že skutečně bdím, učinil jsem řadu zkoušek, jež mne brzy přesvědčily, že tomu tak je. Když někdo sní a ve snu má podezření, že sní, potvrdí se podezření samo a spáč se téměř hned probouzí. Novalis se tedy nemýlí řka, že

»jsme blízcí probuzení, sníce, že sníme«. Kdyby se mi bylo

objevilo vidění, jež jsem popsal, bez podezření, že je to pouze sen, byl by to býval pouhý sen, ale jsem nucen zařaditi to mezi jiné zjevy, událo-Ii se to takto a měl-li jsem podezření a důkaz, že tomu tak je.«

»Nejsem jist, že je to nesprávné,« poznamenal Dr. Templeton, »pokračujte však. Vstal jste a sestoupil jste do města.«

»Povstal jsem,« pokračoval Bedloe pohlížeje na doktora s výrazem hlubokého úžasu, »povstal jsem, jak pravíte a sestoupil jsem do města. Setkal jsem se na své cestě s nesčetným obyvatelstvem, jež proudilo všemi cestami, všechno jedním směrem a projevovalo svým chováním nejvyšší podráždění. Zcela náhle z jakéhosi nepochopitelného popudu jsem pocítil, že mne proniká silný osobní zájem toho, co se stane. Zdálo se mi, že cítím, že mám hráti důležitou roli, aniž jsem přesně porozuměl, jakou. Pocítil jsem hluboké rozhořčení na množství, které mne obklopovalo. Vyšel jsem z tlupy a rychle jsem oklikou dostihl města a vstoupil jsem tam. Zde bylo vše v nej- divočejším zmatku a sváru. Malé oddělení mužů, oblečených, v šat zpola indický, zpola evropský, jimž veleli páni v uniformách částečně anglických zápasilo proti velké převaze hemžící se chátry na ulici. Přidal jsem se ke slabší straně ozbrojiv se zbraněmi padlého důstojníka a zápasil jsem nevím proti komu s nervosní zuřivostí zoufalství. Byli jsme brzo přemoženi přesilou a přinuceni hledati útočiště v jakémsi kiosku. Zde jsme se zahradili a byli jsme pro tu chvíli v bezpečí. Okénkem u vrcholu kiosku jsem

zpozoroval velkou tlupu, která se zuřivým rozdrážděním obklíčila a útočila na nádherný palác, jenž stál u řeky. Nyní z hořejšího okna tohoto paláce sestoupila zženštilá postava pomocí provazu sestrojeného z turbanů jejích sluhů. Člun byl po ruce a v něm uprchla na protější břeh řeky.

»A nyní se mé duše zmocnil nový úmysl. Promluvil jsem několik spěšných slov ke svým druhům a když se mi podařilo získati jich několik pro svůj záměr, vyrazil jsem s nimi prudce z kiosku. Vrhli jsme se mezi množství, které ho obklopovalo. To . před námi z počátku ustoupilo. Pak se seřadili, šíleně bojovali a opět ustoupli. Zatím jsme byli zaneseni daleko od kiosku a zapletli jsme se v úzkých ulicích mezi vysokými přečnívajícími domy, do jejichž zákoutí nemohlo slunce nikdy proniknouti. Tlupa se na nás prudce vrhla, útočíc na nás kopími a zasypávajíc nás deštěm šípů. Tyto byly velmi pozoruhodné a podobaly se poněkud zahnutým dýkám Malajců. Měly tvar plazícího se hada, byly dlouhé a černé, s hrotem napuštěným jedem. Jeden z nich mne ranil do pravého spánku. Zatočil jsem se a upadl jsem. Okamžitá strašlivá mdloba se mne zmocnila. Zápasil jsem — lapal jsem po dechu — zemřel jsem.«

»Budete nyní sotva trvati na tom,« pravil jsem směje se, »že celá vaše příhoda není snem. Nehodláte tvrditi, že jste mrtev ?«

Právě tu očekával jsem skutečně nějakou čilou a vtipnou odpověď od Bedloea; ale k mému údivu váhal, chvěl se, strašlivě zbledl a mlčel. Pohlédl jsem na Templetona. Seděl vzpřímen ve své židli — zuby mu

jektaly a oči vylézaly z důlků. »Pokračujte!« řekl posléze drsným hlasem Bedloeovi.

»Po mnoho minut,« pokračoval tento, »jsem měl jediný pocit — jediné cítění — tmy a nicoty s vědomím smrti. Konečně se zdálo, že mou duší prošla prudká a náhlá, jakoby elektrická, rána. S ní se dostavil cit pohyblivosti a světla. Toto jsem cítil — neviděl jsem ho. Za okamžik se mi zdálo, že se pozvedám se země. Ale neměl jsem tělesné, viditelné, slyšitelné neb cítitelné po- doby. Množství odešlo. Hluk ustal. Město bylo poměrně klidné. Pode mnou leželo mé tělo se šípem v spánku, s hlavou velmi oteklou a znetvořenou. Ale to vše jsem cítil

— neviděl jsem toho. Nezajímal jsem se o nic. I tělo se mi zdálo něčím, do čeho mi nic není. Neměl jsem vůle, ale objevilo se, že se pohybuji a plynu z města po zahýbající se cestě, po které jsem tam přišel. Když jsem dosáhl místa v propasti pohoří, kde jsem se setkal s hyenou, pocítil jsem opět ránu jako galvanické baterie; pocit tíže, vůle hmoty se vrátil. Stal jsem se opět sám sebou a obrátil své kroky spěšně k domovu — ale zažité neztratilo živosti, sku- tečnosti — a ještě nyní ani na okamžení nemohu přinutiti svůj rozum, abych to považoval za sen.«

»Nebyl to sen,« pravil Templeton s výrazem velké vážnosti, »ale je nesnadno říci, jak jinak by se to mělo pojmenovat. Mysleme si pouze, že duše dnešního člověka je na stopě jakýchsi ohromujících psychických objevů. Spokojme se s touto myšlenkou. Ostatně jest mi podati jakési vysvětlení. Zde je malba vodovými barvami, kterou

bych vám byl ukázal dříve; ale jakýsi nevysvětlitelný pocit hrůzy mi až dosud zabránil učiniti tak.«

Pohlédli jsme na malbu, kterou nám podal. Nezřel jsem na ní nic zvláštního; ale její účinek na Bedloea byl ohromný. Omdlel téměř, pohlédnuv na ni. A byla to přece pouze malá podobizna — zajisté podivuhodně přesná — jeho vlastních, velmi význačných rysů. Alespoň jsem si tak myslel, pozoruje ji.

»Vidíte,« pravil Templeton, >datum malby — je zde, v rohu, sotva viditelné — r. 1780. Toho roku byla podobizna malována. Je to podoba mrtvého přítele — Mr. Oldeba

— s nímž jsem se spřátelil v Kalkutě za správy Warrena Hastingse. Bylo mi tehdy dvacet let. Když jsem vás, Mr. Bedloe, poprvé spatřil v Saratoze, byla to zázračná podobnost mezi vámi a malbou, která mne pohnula, abych se s vámi seznámil, vyhledával vašeho přátelství a docílil tohoto uspořádání, jímž jsem se stal vaším stálým druhem. K tomuto jednání mne pohnula částečně a snad hlavně lítostiplná vzpomínka na zemřelého, ale též částečně nepokojná a ne zcela strachuprázdná zvědavost, co se týká vás.

»V podrobnostech zjevení, jež se vám objevilo v pohoří, popsal jste s nejpodrobnější přesností indické město Benares na Svaté Ǎece. Nepokoje, zápasy, vraždění byly skutečně události z povstání Cheyte Singa, jež se událo v roce 1780, kdy Hastingsův život byl v největším nebezpečí. Muž, prchající po laně z turbanů, byl sám Cheyte Sing. Oddělení v kiosku byli sepoyové a britští

důstojníci, jimž velel Hastings. Byl jsem jedním z tohoto oddílu a činil jsem vše, abych zabránil prudkému a osudnému výpadu důstojníka, jenž padl v tísni v alejích otráveným šípem kteréhos Bengalce. Tento důstojník byl mým nejlepším přítelem. Byl to Oldeb. Vidíte z tohoto rukopisu (při tom vyňal mluvčí zápisník, v němž bylo několik stránek, jak se zdálo čerstvě popsaných), »že v téže době, kdy se vám tyto věci v pohoří zjevily, jsem se zaměstnával podrobným jich popisováním zde doma.«

Asi týden po této rozmluvě se objevily následující řádky v Charlottesvillských novinách:

»Máme bolestnou povinnost oznámiti smrt Mr. AUGUSTA BEDLOA, gentlemana, jehož přívětivé chování a mnohé dobré vlastnosti jej činily milým všem obyvatelům Charlottesvillu.

»Mr. B. byl stižen již několik let neuralgií, jež často hrozila skončiti osudně; ale tato nemůže býti považována za přímou příčinu jeho smrti Vlastní příčina byla zvláštní a neobyčejná. Při vycházce do Rozervaných Hor před několika dny se lehce nachladil a dostal zimnici, provázenou prudkými návaly krve do hlavy. Aby mu ulevil, uchýlil se dr. Templeton k místnímu puštění krve. Na spánky byly přiloženy pijavky. Za strašlivě krátkou dobu nemocný zemřel, načež se objevilo, že do nádoby, obsahující pijavky, se náhodou dostala jedna z jedovatých, červovitých pijavek, jež se nacházejí tu a tam v sousedních rybnících. Toto zvíře se přišsálo na malou arterii na

pravém spánku. Její velká podobnost s pijavkou lékařskou zavinila, že omyl byl zpozorován teprve příliš pozdě.

»NB. Jedovatá pijavka Charlottesvillská se vždy liší od lékařské pijavky svou černou barvou a zvláště svými točivými neb červovitými pohyby, jež se velice podobají pohybům hada.«

Mluvil jsem s vydavatelem dotyčných novin o tomto pozoruhodném případu a napadlo mi, abych se otázal, jak se stalo, že jméno zemřelého je psáno Bedlo.

»Předpokládám,« pravil jsem, »že jste oprávněn k tomuto způsobu psaní, ale domníval jsem se vždy, že jméno se psalo s e na konci.«

»Oprávněn? — ne,« odvětil. »Je to pouhá tisková chyba. Jméno zní Bedlo s e, celý svět a já sám jsem je neviděl nikdy napsané jinak.«

»Pak,« pravil jsem k sobě, obraceje se na podpatku,

»pak je vskutku pravda neobyčejnější než jakákoliv smyšlenka — neboí což jiného je Bedlo bez e než obrácené Oldeb? A tento člověk mi říká, že je to tiskový omyl «

Podlouhlá bedna

Vrah jsi ty

VRAH JSI TY!

Zahraji si teď na Oidipa v záhadě rattleboroughské. Prozradím vám – jen já tak totiž mohu učinit – tajemství úskoku, který přivodil rattlebouroughský zázrak – ten jedinečný, zaručený, všemi uznávaný, nikým nepopřený a také nepopiratelný zázrak, jenž jednou provždy skoncoval u rattleboroughských s nevírou a všechny nízké duše troufající si dosud pochybovat obrátil na skálopevnou víru našich pramátí.

Tato událost – kterou bych velmi nerad líčil nějakým nevhodným, zlehčujícím tónem – se zběhla v létě roku osmnáct set a něco. Pan Barnabáš Shuttleworthy, jeden z nejzámožnějších a nejváženějších občanů města, byl několik dnů pohřešován za okolností, které dávaly tušit něco nekalého. Jednoho časného sobotního jitra vyrazil pan Shuttleworthy z Rattleborough na koni se zjevným úmyslem zajet si do většího města, vzdáleného asi patnáct mil, a vrátit se ještě týž den na noc domů. Avšak dvě hodiny po jeho odjezdu se kůň vrátil bez pána i bez tlumoku, které mu pan Shuttleworthy připoutal zrána ke hřbetu u sedla. Kromě toho bylo zvíře zraněno a celé od bláta. Přátele pohřešovaného muže tyto okolnosti pochopitelně notně poplašily, a když se v neděli ráno ukázalo, že se dosud neobjevil, celé městečko se jako jeden muž zvedlo a vydalo se hledat jeho tělo.

Hlavním a také nejhorlivějším iniciátorem tohoto pátrání byl důvěrný přítel pana Shuttleworthyho – jistý pan Charles Goodfellow, nebo jak se mu všeobecně přezdívalo Karlík Goodfellow, anebo žertovněji Karlíček Dobráček. Nuže, doposud se mi nepodařilo zjistit, zda je v tom jen úžasná náhoda, anebo zda samo jméno má nějaký nepostřehnutelný vliv na povahu, ale je nesporným faktem, že se ještě nikdy nikdo nejmenoval Karel, aby to nebyl otevřený, srdnatý, poctivý, dobromyslný a bezelstný  chlapík  s jasným,  zvučným  hlasem,  který  je  radost  poslouchat, s pohledem, který se vám vždycky upírá přímo do očí, jako by říkal: "Já mám prosím čisté svědomí, nikoho se nebojím, jsem na hony vzdálen jakékoli špatnosti." A proto se také skoro všichni bodří, žoviální, bezvadně vystupující pánové na divadle jmenují Karel.

Tak tedy starý Karlík Dobráček, třebaže v Rattleborough nebyl déle než nějakých šest měsíců a třebaže o něm, dříve než se v této končině usadil, nikdo nic nevěděl, dokázal se bez nesnází seznámit se všemi lidmi, kteří ve městě něco znamenali. Každý byl záhy ochoten na jeho slova přísahat, a pokud jde o ženy, ty se přímo předháněly, aby se mu zavděčily. A to všechno jen proto, že ho rodiče pokřtili Karel, a v důsledku toho vlastnil onu nevinnou tvář, která, jak praví rčení, je tím "nejlepším doporučením".

Již jsem uvedl, že pan Shuttleworthy patřil k nejváženějším občanům a byl nepochybně nejzámožnějším občanem města Rattleborough a že se s ním Karlík Dobráček přátelil tak důvěrně, jako by to byl jeho vlastní bratr. Staří pánové bydleli hned vedle sebe, a třebaže pan Shuttleworthy, pokud tak vůbec učinil, zašel jen velmi zřídka k panu Goodfellowovi (a není známo, že by u něho někdy něco pojedl), nebylo to na překážku, jak jsem právě poznamenal, jejich důvěrně přátelským vztahům; neboť neminul den, aby Karlík aspoň třikrát čtyřikrát nezaskočil pozeptat se, jak se vede sousedovi, a velmi často se zdržel na snídani nebo na svačinu a téměř pokaždé na oběd; a kolik potom při takovém posezení ti dva kmotři spořádali vína, to se dá věru těžko odhadnout. Karlíkovým oblíbeným nápojem byl Cháteau Margaux a pana Shuttleworthyho zřejmě blažil pohled na toho starého bracha, jak do sebe obrací jednu čtvrtku za druhou; a tak jednoho dne, když s vínem, jak už to bývá, ubylo i trochu

soudnosti, poplácal svého společníka po zádech a řekl mu: "Něco ti povím, Karlíku: co jsem živ, ještě nikdá jsem nekápl na tak příjemného mládence, jako jsi ty, a protože se umíš tak nádherně nalejvat vínem, ať se na místě propadnu, jestli tě neobdaruju ohromnou bednou Cháteau Margaux. Ať mě hrom bací," (pan Shuttleworthy měl neblahý zvyk klít, třebaže se zřídkakdy spustil dál než k nějakému tomu "Ať mě hrom bací", "U sta rohatých" či "Spral to kat") “ať mě hrom bací," pravil “jestli ještě dnes odpoledne neobjednám ve městě dvojitou bednu nejkvalitnějšího ročníku a nepošlu ti ji prezentem! To udělám, nic mi tu nenamítej, už jsem řekl, udělám to a basta! Tak ji pěkně čekej – některý z příštích dnů ji máš v domě, zrovna když se toho nejmíň naděješ!" Zmiňuji se o tomto drobném projevu páně Shuttleworthyho štědrosti jen proto, abych ukázal, jaké vskutku důvěrné porozumění mezi oběma přáteli panovalo.

Nuže, sotvakdy jsem poznal člověka tak hluboce otřeseného, jako byl Karlík Dobráček onoho nedělního jitra, když začínalo být nabíledni, že se pan Shuttleworthy stal obětí nějaké ničemnosti. Jakmile uslyšel, že se kůň vrátil domů bez pána i bez pánových tlumoků, zbrocen krví od rány z pistole, jejíž střela prolétla hrudí zvířete, aniž je nadobro usmrtila – jakmile tohle všechno uslyšel, zesinal, jako by pohřešovaný byl jeho rodný milovaný bratr či otec, a jako v záchvatu zimnice se od paty k hlavě rozklepal.

Zprvu ho příliš zmáhal žal, aby byl schopen cokoli podniknout, vzchopit se k nějaké záchranné akci; a tak jen dlouze přemlouval ostatní přátele pana Shuttleworthyho, aby záležitost zatím nijak nerozviřovali, že prý bude nejlépe nějaký čas vyčkat – řekněme týden nebo dva, možná i jeden až dva měsíce – a přesvědčit se, zda se ještě něco dalšího neobjeví, či zda se pan Shuttleworthy docela normálně nevrátí a nevysvětlí, proč poslal koně napřed. Této náchylnosti otálet a váhat jste si bezpochyby už nejednou povšimli u lidí, kteří zápasí s nějakou trýznivou bolestí. Jejich rozumové schopnosti jako by cosi utlumilo, takže se děsí jakékoli představy činnosti a nejraději by potichu zalezli do postele a tam si, jak říkají staré dámy, "hýčkali svůj žal”, zkrátka – dumali o svých strastech.

Rattleboroughští občané měli namouvěru v takové úctě Karlíkovu moudrou rozvahu, že se jich převážná většina přikláněla k jeho názoru zatím věc nerozviřovat, dokud se "něco dalšího neobjeví", jak se ten starý poctivec vyjádřil; ostatně věřím, že by při tomto rozhodnutí bylo zůstalo, nebýt krajně podezřelého zásahu ze strany synovce pana Shuttleworthyho, mladíka značně uvolněných mravů a i jinak dosti nevalného charakteru. Tento synovec jménem Pennifeather nechtěl zaboha slyšet o nějakém "klidném vyčkávání" a trval na tom, aby se okamžitě zahájilo pátrání po "mrtvole zavražděného". Užil tohoto obratu a pan Goodfellow tehdy pohotově upozornil, že je to "přinejmenším prapodivný výraz". Tato Karlíkova poznámka silně na přítomné zapůsobila a jeden muž z hloučku se velmi důtklivě otázal, "jak to přijde, že mladý pan Pennifeather je tak zevrubně obeznámen se vším, co souvisí se zmizením jeho bohatého strýce, a dokonce se cítí oprávněn mluvit o strýci jasně a jednoznačně jako o člověku zavražděném?" Nato mezi jednotlivci v zástupu padlo několik hašteřivých, uštěpačných narážek, zejména pak mezi panem Goodfellowem a panem Pennifeatherem – ačkoli slovní půtka mezi těmito dvěma nebyla nic neobvyklého. V posledních třech čtyřech měsících nevládla totiž mezi nimi právě ta nejlepší shoda; dospělo to dokonce tak daleko, že pan Pennifeather, který u strýce bydlel, jednou strýcova přítele doslova srazil k zemi pro jakousi údajnou nepřístojnost, které prý se Karlík v jejich domě dopustil. Říká se, že Karlík tehdy projevil příkladnou zdrženlivost a křesťanskou lásku. Po úderu se zvedl, urovnal si šaty a ani se nepokusil o odvetu – jen cosi zamručel v tom smyslu, že se "při první vhodné příležitosti jak

náleží pomstí", což ovšem bylo jen přirozené a zcela oprávněné vzkypění hněvu, které nic neznamenalo a bezpochyby pominulo, jakmile mu napadený dal průchod.

Ať už předcházelo cokoli (s naším případem to nijak nesouvisí), jisté je, že se rattleboroughští občané, přemluveni zejména panem Pennifeatherem, posléze rozhodli vyrazit ve skupinách do blízkého okolí a slídit po zmizelém panu Shuttleworthym. Podotýkám, že toto bylo první řešení, k němuž došli. Jakmile se definitivně usnesli, že pátrání podniknou, pokládalo se téměř za samozřejmé, že se pátrající rozptýlí – totiž rozdělí do hloučků – tak aby vůkolní kraj byl vskutku zevrubně prohledán. Opomněl jsem však říci, že Karlíček Dobráček řadou důmyslných argumentů shromážděné přesvědčil, že takové počínání by bylo velmi nerozvážné. Inu, přesvědčil je všechny – až na pana Pennifeathera – a tak bylo na závěr dojednáno, že občané uspořádají pečlivý a velmi důkladný průzkum okolí hromadně a že je povede sám Karlík.

A pro tuto roli se po pravdě řečeno hodil sotvakdo lépe než právě Karlík, o kterém bylo známo, že má zrak jako rys. Nicméně, ať je vodil do těch nejzapadlejších děr a koutů, po cestách, o jejichž existenci v okolí neměl nikdo ani tušení, a třebaže se v pátrání pokračovalo dnem i nocí bezmála týden, nenašla se po panu Shuttleworthym jediná stopa. Říkám–li “jediná stopa", nemíním to ovšem tak doslovně, neboť určitá stopa tu přece jen byla. Ubohý muž byl vysledován podle podkov svého koně (měly příznačný tvar) až k místu ležícímu asi tři míle na východ od Rattleborough na hlavní silnici k většímu městu. Tam stopa odbočovala na postranní stezku, jež se vinula partií lesa a pak znovu zahýbala na silnici, vytvářejíc tak asi půlmílovou zkratku. Skupina se pustila po stopách kopyt a posléze vpravo od pěšiny objevila rybníček, takřka obrostlý trnitým houštím; za touto louží stojaté vody už po dalších stopách nebylo potuchy. Bylo však zcela očividné, že se tu odehrál jakýsi zápas – vypadalo to, jako by od stezky k rybníčku bylo vláčeno nějaké mohutné a těžké tělo, mnohem větší a těžší, než může mít člověk. Dno rybníčku bylo dvakrát křížem krážem prohledáno, avšak marně; a když už se hledající vzdali naděje, že něco odhalí, a chystali se odejít, vnukla prozřetelnost panu Goodfellowovi šťastný nápad celou kaluž odvodnit. Tento návrh všichni s nadšením přijali a vychvalovali do nebe Karlíkův důvtip a rozvážnost. Protože s sebou mnozí občané měli lopaty pro případ, že by bylo třeba exhumovat mrtvolu, byl trativod rychle a bez námahy vyhlouben; a sotva bylo vidět dno, objevila se v bahně, které tam zůstalo, černá vesta ze sametu a hedvábí, vesta, v níž takřka všichni poznali majetek pana Pennifeathera. Vesta byla značně potrhaná a potřísněná krví a v zástupu bylo několik lidí, kteří se s určitostí rozpomněli, že ji měl její majitel na sobě právě toho rána, kdy pan Shuttleworthy odjel do města; jiní zas byli hotovi dokonce odpřísáhnout, že zmíněný kus oděvu neměl pan P. na sobě po celý zbytek onoho pamětihodného dne; a mezi přítomnými se nenašel nikdo, kdo by tvrdil, že vestu spatřil na panu P. vůbec někdy od chvíle, kdy pan Shuttleworthy zmizel.

Celá věc se ťeď velmi vážně vyhrotila proti panu Pennifeatherovi a nepochybný důkaz podezření, které u všech vzbudil, byl spatřován i v tom, jak vůčihledě zesinal. Když ho pak vyzvali, aby se ospravedlnil, nedokázal ze sebe vypravit jediné slůvko. Poté se od něho odvrátilo i těch několik posledních přátel, kteří mu při jeho rozmařilém způsobu života zůstali věrni, a halasněji než jeho staří, zavilí nepřátelé se domáhali, aby byl ihned zatčen. Tím zářněji, v přímém kontrastu s jejich počínáním, se ovšem zaskvěla velkodušnost pana Goodfellowa. Pronesl vřelou a neobyčejně výmluvnou obhajobu pana Pennifeathera, v níž nejednou připomněl, že tomuto prudkému mladému džentlmenovi – "dědici majetku po váženém panu Shuttleworthym" – upřímně odpouští urážku, které se tento mladý džentlmen nepochybně ve výbuchu vášně vůči němu (panu Goodfellowovi) dopustil. Odpouští

mu to, jak pravil, z hloubi duše, a co se jeho (pana Goodfellowa) týká, nemíní podezření, jež tu proti panu Pennifeatherovi želbohu opravdu vyvstalo, rozvádět do krajnosti, naopak, učiní vše, co je v jeho moci, použije milerád veškeré své chatrné výmluvnosti, jíž vládne, aby – aby zmírnil, pokud mu dovolí svědomí, neblahý dojem této vskutku neobyčejně trapné epizody.

Pan Goodfellow mluvil v tomto duchu ještě dobrou půlhodinu a jeho řeč svědčila o skvělých vlastnostech jeho mozku i srdce, ale znáte to: tihle přecitlivělí lidé zřídkakdy vyhmátnou zrovna ten nejvhodnější obrat a v překotné snaze posloužit příteli plesknou často nějakou nehoráznost či protimluv a zabřednou do takových přehmatů, že přes nejlepší úmysly jeho věci nepoměrně více uškodí, než prospějí.

A tak to také – při vší Karlíkově výmluvnosti – dopadlo v našem případě: třebaže se mluvčí velmi zaníceně podezřelého zastával, tak nějak podivně se to zvrtlo, že i každé slůvko, jež pronesl (s bezděčnou, ale neskrývanou tendencí nevynášet se v očích svých posluchačů), ještě prohloubilo podezření vůči muži, kterého hájil, a poštvalo proti němu hněv zástupu.

Jedním z nejnepochopitelnějších omylů, jichž se řečník dopustil, byla zmínka o tom, že podezřívaný je dědicem váženého pana Shuttleworthyho. Na to lidé až dosud vůbec nepřipadli. Utkvěla jim v paměti jen jakási strýcova pohrůžka, že synovce vydědí, kterou vyřkl před jedním nebo dvěma roky (pan Shuttleworthy neměl už jiného žijícího příbuzného), a toto vydědění pokládali od té chvíle za hotovou věc – tak prostomyslní byli zdejší občánkové. Avšak po Karlíkově narážce se nad tou věcí znovu zamyslili a najednou je napadlo, že zůstalo třeba jen při pohrůžce. A vzápětí naprosto logicky vyvstala otázka: cui bono – otázka, která ještě hmatatelněji než nález vesty uvalovala podezření ze strašného zločinu na mladého muže. A teď – abychom si správně rozuměli – mi dovolte maličko odbočit. Chtěl bych jen upozornit, že tato prostá latinská frázička se stále chybně překládá a vykládá. Cui bono? Ve všech znamenitých románech a povídkách například v díle paní Gorové (autorky Cecila), dámy, která cituje ze všech jazyků od chaldejštiny až po čikasóské nářečí a které podle potřeby tu a tam vypomůže svými obsáhlými znalostmi pan Beckford – tedy, jak pravím, ve všech znamenitých románech od Bulwera a Dickense až po Turnapennyho a Ainsworthe se tato dvě latinská slůvka tlumočí "k jakému účelu?" nebo (jako quo bono) "k jakému užitku?". Jejich správný význam je nicméně "v čí prospěch?". Cui – komu; bono – dobru? Je to výslovně právnický obrat a hodí se přesně pro takový případ, jaký právě rozbíráme, kdy pravděpodobnost, že někdo spáchal nějaký čin, úzce souvisí s pravděpodobností prospěchu, který pachateli z vykonaného činu plyne. Nu, a nyní se tato otázka velmi ostře vyhrocovala proti panu Pennifeatherovi. Jeho strýc mu zprvu odkázal majetek, pak mu pohrozil, že ho vydědí. Hrozbu však ve skutečnosti nesplnil – na původní závěti se zřejmě nic nezměnilo. Kdyby se bylo změnilo, měl by podezřívaný jen jedinou myslitelnou pohnutku k vraždě, a to prachobyčejnou pomstu, avšak i tento motiv by byl vyvážen nadějí, že přece jen ještě získá strýcovu ztracenou přízeň. Protože však závěť zůstala nezměněna a pohrůžka, že změněna bude, visí synovci neustále nad hlavou, neodbytný podnět k ukrutnému skutku je tu náhle nasnadě – tak rozšafně aspoň usoudili ctihodní občané rattleboroughští.

Pan Pennifeather byl v důsledku toho na místě zatčen a zástup se po kratším průzkumu okolí vydal se střeženým mužem domů. Cestou však došlo ještě k další příhodě, která přítomné v jejich podezření ještě utvrdila. Pan Goodfellow, který se při své snaživosti držel stále o kousek před ostatními, náhle několik kroků poodběhl; bylo

vidět, jak se shýbá a posléze docela očividně zdvíhá z trávy jakýsi malý předmět. Bleskurychle si jej prohlédl a lidé si všimli, jak se trochu rozpačitě snaží ukrýt jej v kapse kabátu. Tento záměr však někteří, jak říkám, zpozorovali a také ihned překazili. Ukázalo se, že předmět, který pan Goodfellow zdvihl, je španělský nůž, v němž aspoň tucet lidí okamžitě rozpoznalo majetek pana Pennifeathera. Na střence byly ostatně vyryty jeho iniciály. Čepel nože byla otevřená a od krve.

Teď už o vině synovcově nikdo nepochyboval, a jakmile dorazili do Rattleborough, ihned ho zavedli na komisařství k výslechu.

Tam to se zatčeným dopadalo právě tak neblaze. Když se ho zeptali, kde pobýval onoho rána, kdy pan Shuttleworthy zmizel, nerozpakoval se docela bez obalu doznat, že právě toho jitra číhal s puškou na vysokou v bezprostřední blízkosti rybníčka, kde se díky prozíravosti pana Goodfellowa našla zakrvácená vesta.

Tu předstoupil pan Goodfellow a se slzami v očích požádal, aby ho podrobili výslechu. Neúprosná povinnost, kterou dluží nejen svým bližním, ale přímo Stvořiteli, mu prý nedovoluje smlčovat nadále to, co musí říci. Vřelá náklonnost k tomuto mladému muži (přesto, že se k němu, panu Goodfellowovi, nezachoval nejlépe) ho prý dosud vedla k tomu, aby se uchyloval k těm nejbujnějším dohadům, jichž je fantazie mocna, dohadům, který by mu nějak vysvětlily všechny ty podezřelé okolnosti, jež tak vážně svědčily proti panu Pennifeatherovi; avšak tyto okolnosti jsou teď až příliš neklamné, příliš usvědčující – a pan Goodfellow prý již nemůže váhat, řekne vše, co ví, i kdyby mu měl tento trudný úděl srdce utrhnout. Poté uvedl, že onoho posledního odpůldne před páně Shuttleworthyho odjezdem se tento vážený starý pán zmínil svému synovci – pan Goodfellow to na vlastní uši slyšel –, že nazítří hodlá ve městě uložit v Rolnicko–živnostenské záložně mimořádně velký obnos, a při této příležitosti dal řečený pan Shuttleworthy řečenému synovci nepokrytě najevo své neoblomné rozhodnutí zrušit svou původní závěť a neodkázat mu prakticky ani šilink. Pan Goodfellow (jako svědek) teď obžalovaného slavnostně vyzývá, aby prohlásil, zda to, co teď pan Goodfellow (jako svědek) uvedl, je nebo není do posledního puntíku pravda. Pan Pennifeather k nemalému údivu všech přítomných otevřeně doznal, že to pravda je.

Vyšetřujícímu komisaři nezbývalo než poslat dva strážníky, aby prohledali pokoj obžalovaného v domě jeho strýce. Ti se z prohlídky téměř obratem vrátili a přinesli dobře známou kovanou peněženku z rudohnědé kůže, kterou starý pán po léta nosíval. Byla však prázdná a komisař se marně namáhal ze zatčeného vytáhnout, co s jejím cenným obsahem provedl, kam jej ukryl. Pan Pennifeather dokonce tvrdošíjně popíral, že o tom vůbec něco ví. Kromě tašky objevili strážníci mezi pelestí a matrací nešťastníkova lože košili a šátek na krk, obojí s monogramem zatčeného, obojí ohavně potřísněné krví jeho oběti.

Do této situace přišla zpráva, že kůň zavražděného právě podlehl následkům zranění, která utrpěl, a pan Goodfellow navrhl, aby se úřední pitvou okamžitě zjistilo, nenašla– li by se v těle mrtvého zvířete náhodou kulka. Návrh byl přijat a panu Goodfellowovi se po důkladném pátrání v hrudní dutině podařilo nahmatat a jako nezvratný důkaz viny obžalovaného vytáhnout odtud kulku nezvykle velkého kalibru, která jak bylo na místě ověřeno – odpovídala přesně ráži pušky pana Pennifeathera a vůbec se nehodila do pušky kohokoli v městě či jeho okolí. K úplnému dovršení jistoty se pak ukázalo, že drobný kaz na povrchu náboje má navlas tvar rýhy v jedné z matric, která podle vlastního Pennifeatherova doznání patřila obviněnému. Jakmile se ten náboj našel, vyšetřující komisař odvolal další svědecké výpovědi a okamžitě na zatčeného uvalil

soudní vazbu. Rezolutně odmítl propustit ho na jakoukoli záruku, třebaže pan Goodfellow proti tomuto přísnému postupu vášnivě protestoval a sám se nabídl, že složí kauci v potřebné výši. Tato šlechetnost byla v dokonalém souladu s Karlíkovým účinlivým a rytířským chováním, jež projevoval po celou dobu svého pobytu v Rattleborough. V tomto okamžiku se ten vzácný člověk dal do té míry strhnout vroucím soucitem, že zřejmě dočista zapomněl, že na úhradu záruky, kterou mladému příteli nabídl, nemá na celém širém světě nic, co by stálo za dolar.

Výsledek soudního řízení si snadno domyslíte. Když se při nejbližším zasedání kriminálního soudu pan Pennifeather za neskrývaného zatracování celé obce za svůj čin odpovídal, byl řetěz nepřímých důkazů tak jednolitý a nezvratný (pan Goodfellow jej podepřel ještě několika dalšími usvědčujícími fakty, které pod tlakem svého citlivého svědomí nemohl zamlčet), že porota ani neopustila soudní síň a okamžitě oznámila svůj výrok: Vinen vraždou z pohnutek nízkých a nečestných. Krátce potom byl nešťastník odsouzen k trestu smrti a poslán do okresní věznice, aby tu očekával neúprosnou odplatu zákona.

A zatím si Karlík Dobráček svým ušlechtilým vystupováním ještě víc naklonil počestné občany města. Proti dřívějšku se jeho obliba snad zdesateronásobila a pohostinnost, s kterou ho všude častovali, vedla nakonec docela přirozeně k tomu, že se – byť s jistým sebezapřením – zřekl svého až přehnaně skromného způsobu života, který si na něm doposud vynucovala chudoba. Pořádal teď ve svém domě dosti často večírky, které sršely vtipem a veselím – tu a tam ovšem zkaleným vzpomínkou na neblahý, truchlivý úděl, který co nevidět dolehne na synovce hostitelova blízkého, nedávno oplakaného přítele.

Jednoho krásného dne byl tento velkodušný starý pán příjemně překvapen tímto dopisem:

Vážený pan Charles Goodfellow, Rattleborough Odesílatelé: B. C. M. a spol.

Chát Mar. A – No.1. – 6 tuctů láh. (1/2 veletuctu) Vážený pane!

Na základě objednávky, kterou naše firma obdržela asi před dvěma měsíci od našeho ctěného zákazníka pana Barnabáše Shuttleworthyho, dovolujeme si dnes zaslati na Vaši adresu dvojitou bednu Cháteau Margaux, druh Antilopa s fialovou pečetí. Bedna nese číslo a označení uvedené na okraji listu.

K dalším službám vždy ochotni, poroučíme se s veškerou úctou Brock, Cvock, Mlock a spol.

P. S. Bedna Vám bude doručena nákladním vozem den po obdržení tohoto dopisu. Poručení panu Shuttleworthymu.

B. C. M. a spol.

Jisté je, že od smrti pana Shuttleworthyho se pan Goodfellow vzdal veškeré naděje, že slíbené Cháteau Margaux ještě někdy dojde; a proto teď v daru spatřoval jakýsi jedinečný příznivý zásah Prozřetelnosti. Měl samozřejmě nesmírnou radost a v návalu dobré pohody sezval na druhý den spoustu přátel, aby s nimi na malé hostince načal víno od toho starého dobráka Shuttleworthyho. Ne že by se v pozvánkách, jež rozeslal, o "starém dobrákovi Shuttleworthym” jakkoli zmínil. Hodně o tom, pravda,

přemýšlel a nakonec se rozhodl o věci pomlčet. Pokud si vzpomínám, nezmínil se vůbec nikomu, že dostal darem Cháteau Margaux. Požádal jen přátele, aby přišli a pomohli mu vypít trochu moku vzácně jemné chuti a lahodné vůně, který si před dvěma měsíci objednal a který má nazítří obdržet. Často mi vrtalo hlavou, proč Karlík dospěl k závěru pomlčet o tom, že víno dostal od svého starého přítele, nikdy jsem však důvod jeho jednání plně nepochopil, třebaže nějaký znamenitý a šlechetný důvod k tomu nepochybně měl.

Konečně nastalo ráno a do domu pana Goodfellowa začala proudit vybraná společnost. Snad se tu sešlo půl města – i já jsem se dostavil – jen Cháteau Margaux se k nemalé rozmrzelosti hostitele poněkud opozdilo. Teprve k večeru, když už hosté spořádali učiněnou horu jídla, jež jim Karlík předkládal, kýžený nápoj dorazil. Byla to bedna přímo obludných rozměrů, a protože byli všichni jak náleží rozjařeni, jednomyslně se usnesli, že ji vyzvednou na stůl a bez meškání vykuchají.

Jak řekli, tak udělali. I já jsem přiložil ruku k dílu; a tak, než byste pět napočítali, ocitla se bedna na stole mezi láhvemi a sklenkami, z nichž mnohá při tom strkání vzala zasvé. Karlík, který už měl pěknou špičku a ve tváři byl rudý jako rak, usedl se strojenou důstojností do čela tabule a začal zuřivě bušit karafou do desky, vyzývaje společnost, aby "při obřadu vykopávání pokladu" zachovala klid.

Lidé ještě chvilku povykovali, pak se však přece jen utišili, a jak se velmi často v podobných případech děje, rozhostilo se náhle hluboké, nápadné ticho. Požádali mne, abych vypáčil víko bedny, a já jsem samozřejmě "s nesmírným potěšením" vyhověl. Zasunul jsem dlátko, lehce do něj několikrát ťukl kladívkem, a víko odletělo. V témže okamžiku se v bedně tváří v tvář hostiteli prudce posadila zohavená, zkrvavená, takřka rozložená mrtvola zavražděného pana Shuttleworthyho. Strnule, truchlivě upírala po několik vteřin své kalné, hnilobné oči přímo na pana Goodfellowa a pronesla pomalu, avšak jasně a důrazně tato slova: "Vrah jsi ty!" Pak, jako by se jí tím nevýslovně ulevilo, přepadla přes okraj truhlice a roztáhla po stole své roztřesené údy.

Výjev, který následoval, se nedá vylíčit. Úprk ke dveřím a oknům byl strašlivý, i docela statní mužové omdlévali na místě hrůzou. Avšak po prvním zběsilém, vřeštivém záchvatu děsu se všechny oči obrátily na pana Goodfellowa. Kdybych žil tisíc let, nikdy nezapomenu na ten žalostný výraz, který jako smrtelná muka zkřivil jeho zsinalou tvář, ještě před chvílí tak brunátnou z úspěchu a vína. Dlouho seděl nehybně jako mramorová socha a vyhaslý pohled jeho očí naznačoval, že je zcela pohroužen do sebe, že úporně zpytuje své zvrhlé, vražednické svědomí. Tu mu šlehlo v očích, a jako by se opět vrátil do vezdejšího světa, s prudkým trhnutím vyskočil z křesla, pak hlavou a rameny těžce dopadl na stůl a dotýkaje se mrtvoly začal ze sebe chvatně a vášnivě chrlit přiznání – do nejmenší podrobnosti se přiznal k hnusnému zločinu, za který byl pan Pennifeather uvězněn a čekal v žaláři na smrt.

Vypověděl zhruba toto: Sledoval svou oběť až k rybníčku, tam střelil z pistole po koni, pažbou své zbraně jezdce udolal, zmocnil se jeho náprsní tašky, a koně, kterého pokládal za mrtvého, s námahou odvlekl k houštině u vody. Potom na svého koně naložil tělo pana Shuttleworthyho a dopravil je přes les do vzdálené a bezpečné skrýše.

Vestu, nůž, prázdnou peněženku a náboj podstrčil vlastnoručně na místa, kde tyto věci byly později nalezeny – aby se pomstil panu Pennifeatherovi. Také zakrvácený šátek a košili nastražil on.

V závěru svého líčení, při němž nám stydla krev v žilách, se podlý zločinec zajíkal, slova mu vázla, zněla dutě. Když konečně zpověd doříkal, vstal, odpotácel se od stolu a padl mrtev k zemi.

Prostředky, jimiž jsem toto doznání z pana Goodfellowa naštěstí ještě včas vynutil, byly přes svou účinnost vpravdě jednoduché. Jeho přehnaná upřímnost mne odpuzovala a od samého začátku ve mně vzbouzela podezření. Byl jsem u toho, když ho pan Pennifeather udeřil, a posupný výraz, který se mu tehdy – třeba jen letmo – mihl v obličeji, mne přesvědčil, že svůj slib pomsty, jak to jen půjde, nemilosrdně splní. Byl jsem proto ve střehu a viděl jsem Karlíkovo pletichářské počínání v docela jiném světle než dobří občánkové z Rattleborough. Záhy jsem poznal, že všechna inkriminující odhalení pocházejí, ať přímo nebo nepřímo, od pana Goodfellowa. Co mi však úplně otevřelo oči, byla příhoda s kulkou, kterou vlastnoručně vytáhl z útrob pošlého koně. Já jsem na rozdíl od rattleboroughských nezapomněl, že jednou dírou kulka do hrudi vnikla a druhou z ní vyšla. Jestliže byla nalezena ve zvířeti, z kterého už jednou vylétla, je nasnadě, že ji tam nezbytně vložil ten, kdo ji nalezl. Zakrvácená košile a šátek mi potvrdily myšlenku, kterou mi vnukl náboj – zkouškou jsem si ověřil, že krev je jen znamenitý klaret, nic víc. Když jsem se pak zamyslel i nad tím, jak pan Goodfellow poslední dobou stupňuje svou štědrost a výdaje, pojal jsem podezření, které nebylo o nic mírnější proto, že jsem si je nechával pro sebe.

Mezitím jsem začal na vlastní pěst soustavně pátrat po mrtvole pana Shuttleworthyho. Z pochopitelných důvodů jsem se na hony vyhýbal končinám, kudy pan Goodfellow vodil svůj houfec pátrajících. Za několik dní se dostavil výsledek: narazil jsem na starou vyschlou studnu, téměř úplně zarostlou houštím, a na jejím dně jsem objevil to, co jsem hledal.

Čirou náhodou jsem před časem vyslechl onen sousedský rozhovor, kdy se pan Shuttleworthy dal obloudit lichotivými řečmi svého denního hosta a slíbil mu bednu Cháteau Margaux. Na základě toho jsem pak jednal dál. Opatřil jsem si pevnou kostici, vsunul ji mrtvému do hrdla a tělo jsem pak složil do staré bedny od vína – dávaje si záležet, abych je ohnul zároveň s kosticí; když jsem přitloukal víko, musel jsem je násilím přidržovat – samozřejmě jsem předpokládal, že v okamžiku, kdy budou uvolněny hřebíky, víko odletí a mrtvola se vymrští.

Takto vybavenou bednu jsem ještě očísloval, označkoval a opatřil adresou, pak jsem jménem obchodníků s vínem, s kterými pan Shuttleworthy obchodoval, napsal dopis, který už znáte, a nakonec jsem přikázal sluhovi, aby na moje znamení přivezl bednu na káře před dům pana Goodfellowa. Pokud jde o slova, která měl mrtvý pronésti, spolehl jsem se plně na své břichomluvecké schopnosti, a pokud jde o jejich účinek, byl jsem si jist, že otřesou vrahovým svědomím.

Myslím, že už nemám co vysvětlovat. Pan Pennifeather byl ihned propuštěn, zdědil po strýci jmění, ze zkušenosti se jak náleží poučil, obrátil kartu a vedl od té doby nový, spokojený život.

Edgar Allan Poe

EDGAR ALLAN POE

Narodil se 19. ledna roku 1809 v Bostonu. Matka byla dobrá a chudá herečka, otec špatný herec a alkoholik. To všechno v době, kdy bylo herecké povolání ve všeobecném opovržení. Matka se za tři týdny po porodu vrátila na jeviště, dva roky poté však zemřela v bídě, opuštěna manželem. O malého Edgara se starala paní Allanová, manželka bohatého podílníka vývozní tabákové společnosti z Richmondu. Allanovi nikdy chlapce neadoptovali, dali mu však vzdělání, které by mu vlastní rodiče sotva byli mohli umožnit. Roku 1815 byl Poe poslán do Skotska a do Anglie. Nejdřív navštěvoval internátní školu v Londýně, kterou vedla jistá paní Dubourgová. Její jméno se později objevilo v povídce Vraždy v ulici Morgue. Zanedlouho odjel mladý Poe do jiné školy ve Stoke Newingtonu. Z jeho účtů je zřejmé, že se kromě běžných předmětů učil tancovat, nikoliv však kreslit a hrát na hudební nástroj. Budovu školy Poe velice podrobně popsal u povídce William Wilson.

Roku 1820 se Poe vrátil zpět do Richmondu. Uplaval tam šest mil proti proudu, úspěšně boxoval, běhal a studoval francouzštinu a latinu. Pro svůj pochybný původ a nejasné  společenské  zařazení  neadoptovaného  sirotka  se  nikdy  nesžil s aristokratickými, kastovnickými richmondskými spolužáky. Tak vznikl outsider Edgar Allan Poe.

Totéž se opakovalo roku 1826, kdy Poe vstoupil na univerzitu v Charlottesvillu, zvanou University of Virginia. Rotunda univerzity založené Thomasem Jeffersonem připomínala panteon, jednotlivé pavilóny byly vystavěny ve slohu iónském, dórském a korintském. Obklopen touto neoklasickou, podivně vykořeněnou architekturou pil Poe punč, jemuž se říkalo "peach and honey" (broskve a med), hrál karty a namísto Drydena, Congreva a Addisona četl Byrona. Scény studentské zhýralosti v povídce William Wilson se zakládají na Poeových univerzitních zkušenostech. Exotickou krajinu v povídce Příběh z Rozeklaných hor odpozoroval Poe na svých procházkách v okolí Charlottesvillu.

26. května 1827 vstoupil Poe do armády Spojených států. Tak vznikl vojín E. A. Perry. Byla to Poeova první a zdaleka ne poslední mystifikace. Vojín Perry chodil po Sullivanově ostrově, prohlížel si trosky Fort Moultrie a čichal k vonným myrtám, které tam rostou doposud. Doloženo to není, jsou však pádné důvody k domněnce, že chudý vojín Perry na svých procházkách přemýšlel, jak přijít k penězům, a snil o velké hromadě zlatých mincí. Tak vznikl Zlatý brouk. Hmyz samotný entomology objeven nebyl, všeobecně se však má zato, že vznikl kombinací tehdy existujícího druhu Callichroma splendidum a Alaus osculatus. "Čertovo sedlo" a Biskupův dvůr se odborníkům nalézt nepodařilo, slečna Laura Braggová z charlestonského muzea však objevila vápencovou pec, odkud Poe mohl vidět obrovský lyrovník tulipovitý a lebku na něm zavěšenou. Žádný kapitán Kidd u Sullivanova ostrova sice nikdy nepřistál, pirátský kapitán Bonnett však ano. Poe si vybral toho prvního. Jednak si liboval v nepřesnostech, jednak k tomu měl důvody básnické.

Téhož roku vydal Poe anonymně sbírku básní Tamerlán a jiné básně (Tamerlane and Other Poems, 1827), brzy potom vyšla knížka Al Aaraaf, Tamerlán a menší básně (Al Aaraaf, Tamerlane and Minor Poems, 1829) a po dočasném smíření s panem Allanem, který měl Poeovi za zlé jeho básnické sklony i jeho sklon neplatit dluhy, vstoupil Poe opět do armády. Tak vznikl nadějný kadet Edgar Allan Poe. Ve vojenské akademii ve West Pointu bylo nařízením čís. 173 kadetům zakázáno přechovávat na pokoji romány či básně, které se bezprostředně nevztahovaly k vojenskému studiu, nařízením čís. 176 bylo zakázáno hrát dámu, o kouření a pití ani nemluvě. Poe byl finančně

zajištěn svým otčímem a zprvu shledával pobyt v akademii "velice příjemným". Brzo se mu však vojenská disciplína znelíbila. Hrubě zanedbával své povinnosti, opakovaně se nedostavoval na přehlídky a nástupy, několikrát neuposlechl rozkazu a 23. ledna 1831 se úmyslně neúčastnil bohoslužeb, v důsledku čehož se octl před vojenským prokurátorem. Otčím nemínil již do Poea investovat ani dolar. Tak vznikl beznadějný civilista Edgar Allan Poe. Básnická sbírka Básně od Edgara A. Poea (Poems by Edgar A. Poe,1831) je věnována sboru kadetů Spojených států.

Od roku 1831 do roku 1835 žil Poe v Baltimoru u své tetičky paní Clemmové, jejíž třináctiletou dceru Virginii si vzal za manželku. Na vlastní oči viděl oběti cholery a jeho hrůzné zážitky se v náznaku objeví v povídkách Maska Červené smrti a Král Mor. 13. listopadu 1833 byl svědkem deště meteorů, což bylo, jak ukazuje Rozhovor Eirose s Charmionem, zážitkem téměř apokalyptickým. V týdeníku The Philadelphia Saturday Courier vychází 14. ledna 1832 první z osmasedmdesáti povídek.

Roku 1835 se Poe vrátil do Richmondu, kde pomáhal nakladateli Whiteovi s vydáváním literárního měsíčníku The Southern Literary Messenger. Psal pro něho povídky a recenze. Některé Poeovy kritické soudy dodnes neztratily platnost. Bezpečně rozeznal v Hawthornovi geniálního spisovatele, překonával kritické předsudky, které byly zcela běžné ještě dlouho po jeho smrti. Byl jedním z prvních kritiků, kteří začali o Hamletovi hovořit jako o postavě dramatu a nikoli jako o člověku.

Poe v této době trpěl těžkými depresemi, pil, měl strach z šílenství a svému příteli spisovateli J. P. Kennedymu se v dopise přiznal, že hluboce pochybuje o smyslu své spisovatelské práce. Jeho zaměstnavatel White mu v dopisech vyhrožoval, že ho okamžitě propustí, jestli se ještě jednou opije. To, že Poe dokázal několikanásobně zvýšit počet předplatitelů a postavit časopis finančně na nohy, bylo zřejmě vedlejší. Poeův plat činil pět dolarů týdně.

Podobná historie se opakovala za Poeova redaktorování v Burtonově časopisu The Gentlemen's Magazine, který se později malou obchodní transakcí změnil na Graham's Magazine. Přestože Poe v redakci pracoval někdy až patnáct hodin denně, nezajišťoval mu jeho plat vždycky živobytí, a tak si musel přivydělávat. To všechno v době, kdy v Americe ještě neexistovali profesionální spisovatelé a chráněné autorské právo. Dickens byl v amerických časopisech vydáván, aniž jejich majitelé museli zaplatit jediný cent, a tak bylo zcela nežádoucí podporovat domácí spisovatele, kteří se většinou přízemně dožadovali honoráře. Každý americký spisovatel byl tedy nakladatelovým pokorným žadatelem. Známé nakladatelství Harper's nebylo ochotno Poeovy povídky a články vydat ani zadarmo. Zatímco Longfellow byl univerzitním profesorem a Hawthorne zastával celnický úřad v Salemu, ztrácel Poe jedno redaktorské místo za druhým. Marně se snažil v nakladatelské džungli prosadit myšlenku hodnotného literárního časopisu, který by se "povznesl nad osobní zaujatost", předsudky a zájmy nátlakových skupin, jež "visely jako noční můry nad americkou literaturou a na pokyn nejvlivnějších nakladatelů vyráběly veřejné mínění ve velkém". Zatímco se Poeovy dopisy z té doby hemžily dolarovými ciframi, jimiž chtěl přesvědčit nakladatele o finanční únosnosti a dokonce výhodnosti zamýšleného časopisu, psal Poe dál povídky a básně. 29. ledna 1845 vyšel v časopisu Evening Mirror jeho Havran (The Raven). Stal se okamžitě nejpopulárnější básní, což dokazovaly i nesčetné parodie, které se objevily po jejím uveřejnění.

Vyčerpanému, pološílenému básníkovi zemřela roku 1847 žena, kterou miloval a která hluboce milovala jeho, přes těžké chvíle, jež jí připravil. Do dnes se zachovala prostinká, ale láskyplná báseň, kterou Virginie napsala Poeovi 14. února 1846 v den svatého Valenýna. První řádek začíná na písmeno E, druhý na D, třetí na G, a tak dále. Až vznikl Edgar Allan Poe.

Dva roky se ještě Poe lopotí po redakcích, živoří, pořádá veřejné přednášky o poezii, hrubě a zbytečně napadá své nejlepší přátele, málem se zasnubuje s dvěma ženami najednou, pije a chátrá duševně i tělesně. Okolnosti jeho smrti jsou dodnes nevyjasněné. Jisté je, že byl ve středu 3. října 1849 nalezen v bezvědomí na ulici v Baltimoru a převezen do nemocnice. 7. října zemřel. Pohřeb se konal na presbyteriánském hřbitově v Baltimoru a účastnili se ho čtyři lidé. Dva Poeovi vzdálení příbuzní, jeden bývalý spolužák a dr. Snodgrass.

Neilson Poe, básníkův bratranec, objednal náhrobní kámen, ale nešťastnou náhodou se kámen rozbil dřív, než mohl být na hrob postaven.

Table of Contents

Jáma a kyvadlo

Černý kocour

Zánik domu Usherů

Maska Červené smrti

Předčasný pohřeb

Zrádné srdce

Sud vína amontilladského

Vraždy v ulici Morgue

Odcizený dopis

Metzengerstein

Záhada Marie Rogêtové

Zlatý brouk

William Wilson

Berenice

Ligeia

Morella

Eleonora

Démon zvrácenosti

Muž davu

Medailon

Král Mor

Systém doktora Téra a profesora Péra

Dostaveníčko

Na slovíčko s mumií

Muž, který se rozpadl

Anděl Nevšednosti

Ďábel ve zvonici

Skokan

Pád do Maelströmu

„Mellonta Tauta“: Dopis nalezený v lahvi

Deník Julia Rodmana

Zjevení mesmerizmu

Tři neděle v týdnu

Rozhovor Eirose a Charmiona

Fakta případu M. Valdemara

Příběh z Rozeklaných hor

Podlouhlá bedna

Vrah jsi ty

Edgar Allan Poe