CANTERVILlSKÉ STRAŠIDLO I

I

Když pan Hiram B. Otis, americký vyslanec, kupoval zámek Canterville, kdekdo mu říkal, že dělá velikou hloupost, neboť nebylo nejmenší pochyby, že tam straší. Dokonce sám lord Canterville, který byl až pedantsky čestný, považoval za svou povinnost zmínit se o tom panu Otisovi, když došlo k projednávání podmínek.

„My sami tam bydlíme neradi,“ řekl lord Canterville, „zvláště od toho dne, kdy se moje prateta, vévodkyně vdova z Boltonu, k smrti vyděsila – však se z toho už docela nevzpamatovala –, protože se jí, když se oblékala k večeři, položily na ramena dvě kostlivé ruce. A musím vás upozornit, pane Otisi, že toho ducha už vidělo několik dosud žijících členů mé rodiny, stejně jako náš pastor, dvojctihodný pán August Dampier, který je členem Královské koleje v Cambridgi. Po té politováníhodné nehodě, která stihla vévodkyni, u nás nevydrží žádný mladší sloužící a moje choť se často v noci pramálo vyspí, protože z chodby a z knihovny se ozývají tajuplné zvuky.“

„Mylorde,“ odvětil vyslanec, „koupím ten zámek se vším všudy, se zařízením i se strašidlem. Pocházím z moderní země, kde máme všecko, co se dá dostat za peníze; a když je u nás tolik čilých mládenců, kteří proflámují kdekterý kout ve Starém světě a unášejí vám vaše nejlepší herečky a operní primadony, tak počítám, že i kdyby v Evropě bylo něco takového jako strašidlo, že bychom to moc brzy měli doma, někde ve veřejném muzeu nebo jako atrakci na ulici.“

„To strašidlo bohužel opravdu existuje,“ řekl lord Canterville, „i když třeba odolalo nabídkám vašich podnikavých impresáriů. Je známo už tři století, přesně od roku 1584, a objevuje se vždycky před smrtí některého člena naší rodiny.“

„To rodinný lékař taky, což o to, lorde Canterville. Ne, ne, nic takového jako strašidlo se na světě nevyskytuje, pane, a mám za to, že kvůli britské aristokracii přírodní zákony platit nepřestanou.“

„Vy Američané žijete arci přírodním životem,“ odvětil lord Canterville, který poslední poznámku páně Otisovu nepochopil, „a když vám strašidlo v domě nevadí, pak je všechno v pořádku. Ale nezapomeňte, že jsem vás varoval.“

Za několik týdnů potom byla koupě uzavřena a na sklonku sezóny se vyslanec vypravil i s rodinou na zámek Canterville. Paní Otisová, která ještě jako slečna Lukrecie R. Tappanová proslula v New Yorku jako veliká krasavice, byla teď velmi sličná žena středního věku s něžnýma očima a nádherným profilem. Mnohé americké dámy, jakmile opustí svou vlast, se začnou tvářit jako chronicky churavé, domnívajíce se, že také tak se může projevovat evropská zjemnělost, ale paní Otisová do tohoto bludu nikdy neupadla. Měla skvostně pevné zdraví a úžasnou dávku životnosti. Vůbec to v mnohém ohledu byla úplná Angličanka a byla znamenitým příkladem toho, že dnes máme s Amerikou opravdu všechno společné – až na jazyk, samozřejmě. Její nejstarší syn, kterého rodiče v záchvatu patriotismu pokřtili Washington, čehož jakživ nepřestal litovat, byl plavovlasý, docela pohledný mladík a prokázal dokonalou způsobilost pro službu v americké diplomacii, neboť po tři sezóny za sebou udával tón všem polkám v newportském kasinu, a dokonce i v Londýně byl znám jako znamenitý tanečník. Měl jen dvě slabosti: gardénie a anglickou šlechtu. Jinak byl nadmíru rozumný. Slečna Virginie E. Otisová byla patnáctiletá dívenka, pružná a půvabná jako laňka, a z velikých modrých očí jí hleděla ryzí nebojácnost. Byla to báječná Amazonka; jednou prohnala na svém poníku starého lorda Biltona dvakrát kolem Hyde Parku a zvítězila o půldruhé délky zrovna před sochou Achillovou, což ohromně potěšilo mladého vévodu z Cheshiru, který ji na místě požádal o ruku a musel pak na rozkaz svých poručníků hned té noci odjet v záplavě slz zpátky do Etonu. Po Virginii přišla dvojčata, kterým se běžně říkalo „hvězdy a pruhy“1, protože od věčného bití měli záda samé modřiny a šrámy. Byli to rozkošní kloučci a kromě ctihodného vyslance jediní opravdoví republikáni v rodině.

Ježto zámek Canterville je sedm mil od Ascotu, nejbližší železniční stanice, telegrafoval pan Otis, aby jim přijela naproti bryčka, a ve výborné náladě se vydali na cestu. Byl líbezný červencový večer a vzduch byl prosycen lahodnou vůní z borového lesa. Co chvíli zaslechli divokého holuba, jak se kochá svým vlastním sladkým hlasem, nebo hluboko v šelestícím kapradí zahlédli lesklou náprsenku bažanta. Z buků, které míjeli, na ně pokukovaly veveřičky a mlázím a přes kopečky porostlé mechem prchali králíci se zdviženými pírky. Ale sotva vjeli do cantervillské aleje, nebe se náhle pokrylo mraky, ve vzduchu se zdánlivě rozhostilo podivné ticho, nad hlavami jim mlčky přelétlo veliké hejno havranů, a než dorazili k zámku, spadlo několik těžkých dešťových kapek.

Na schodech je vítala stará žena, úhledně oděná do černých hedvábných šatů s bílým čepečkem a zástěrkou. Byla to paní Umneyová, hospodyně, kterou se paní Otisová na naléhavou žádost lady Cantervillové uvolila nechat v dosavadním postavení. Když vystoupili, paní Umneyová se každému z nich hluboce uklonila a řekla uhlazeně a starosvětsky: „Budtež mi vítáni na zámek Canterville!“ Kráčeli za ní a dvoranou v čistém tudorském slohu prošli do knihovny, dlouhé nízké komnaty, vykládané černým dubem, na jejímž konci bylo veliké okno z barevných skel. Zde bylo prostřeno k čaji, a když odložili pláště, usedli, a zatímco je paní Umneyová obsluhovala, začali se rozhlížet.

Náhle zpozorovala paní Otisová na podlaze, zrovna u krbu, temně rudou skvrnu, a nemajíc ani tušení, co by to vlastně mohlo být, řekla paní Umneyové: „Tamhle se myslím něco rozlilo.“

„Ovšem, madam,“ odvětila tichým hlasem stará hospodyně. „Krev se na tom místě rozlila.“

„Ale to je hrozné!“ zvolala paní Otisová. „Mám tuze nerada krvavé skvrny v pokoji. To se musí hned odstranit.“

Stará žena se usmála a odpověděla zase tím tichým, tajuplným hlasem: „To je krev lady Eleonory de Canterville, kterou právě tady zavraždil roku 1575 její vlastní manžel sir Simon de Canterville. Přežil ji o devět let a pak za velmi tajuplných okolností náhle zmizel. Jeho tělo nebylo nikdy nalezeno, ale jeho hříšný duch dosud bloudí zámkem. Tu krvavou skvrnu velice obdivují turisti a vůbec všichni, a odstranit se nedá.“

„To je nesmysl,“ zvolal Washington Otis. „PINKERTONŮV ŠAMPION V ODSTRAŇOVÁNÍ SKVRN A NEDOSTIŽNÝ CÍDIČ to vyčistí co nevidět.“2 A než tomu mohla poděšená hospodyně zabránit, padl na kolena a hbitě drhl podlahu jakousi malou tyčinkou, která vypadala jako černé líčidlo. V několika vteřinách nebylo po krvavé skvrně ani stopy.

„Já věděl, že Pinkerton to dokáže,“ zvolal vítězoslavně Washington, ohlížeje se po své rodině, jež se mu obdivovala. Ale jen ta slova vyřkl, už šerou komnatu ozářil příšerný blesk a tak strašlivě zaburácel hrom, že všichni vyskočili a paní Umneyová omdlela.

„Ohavné počasí!“ řekl klidně americký vyslanec, zapaluje si dlouhý tlustý doutník. „Mám za to, že ta stará země je už tak přelidněna, že ani slušné počasí se tu už na každého nedostane. Jsem odjakživa toho mínění, že Anglii zbývá jedině emigrace.“

„Milý Hirame,“ zvolala paní Otisová, „co si počneme s ženskou, která omdlévá?“

„Strhni jí to z platu jako za rozbité věci,“ odvětil vyslanec, „a ona omdlévat přestane.“ A vskutku, za několik okamžiků přišla paní Umneyová k sobě. Byla však nepochybně nadmíru rozrušena a vážně varovala pana Otise, aby se měl na pozoru, že by dům mohlo postihnout nějaké neštěstí.

„Viděla jsem na vlastní oči takové věci, pane,“ řekla, „že by při nich každému křesťanovi vstávaly vlasy, a často, přečasto si v noci ani nezdřímnu, jaké se tu dějí hrůzy.“ Ale pan Otis a jeho choť vřele ujistili tu poctivou duši, že se strašidel nebojí, a stará hospodyně se odšourala do svého pokoje, když ještě předtím poprosila prozřetelnost o požehnání pro svého nového pána a paní a zajistila si zvýšení platu.

1 The Stars and Stripes – vlajka Spojených států amerických. Pozn. překl.

2 Narážka na slavného amerického detektiva Allana Pinkertona (1819–1884), zakladatele Pinkertonovy detektivní agentury. Pozn. překl.

CANTERVILlSKÉ STRAŠIDLO II

II

Po celou tu noc zuřivě běsnila bouře, ale nepřihodilo se nic, co by stálo za zvláštní zmínku. Když však nazítří ráno sešli Otisovi dolů k snídani, znovu našli na podlaze tu příšernou krvavou skvrnu. „Za to jistě nemůže NEDOSTIŽNÝ CÍDIČ,“ řekl Washington, „vyzkoušel jsem ho přece na všem. V tom musí být to strašidlo.“ Vycídil tudíž skvrnu po druhé, ale druhého dne ráno se objevila zase. A byla tam i třetího dne ráno, ačkoli sám pan Otis knihovnu na noc zamkl a klíč si vzal nahoru. Teď už to celou rodinu značně zajímalo; pan Otis se začal obávat, že existenci strašidel popíral příliš dogmaticky, paní Otisová vyslovila úmysl vstoupit do duchozpytné společnosti a Washington se chystal napsat pánům Myersovi a Podmoreovi dlouhý dopis na téma „Jak trvalé jsou krvavé skvrny, souvisí-li se zločinem“. Příští noci byly pak jednou provždy rozptýleny veškeré pochybnosti o objektivní existenci fantasmat.

Den byl teplý a slunečný; a za večerního chladu si celá rodina vyjela na projížďku. Vrátili se domů až v devět hodin a lehce povečeřeli. Rozhovor se ani v nejmenším netočil kolem duchů, takže tu nebyly ani ty nejzákladnější předpoklady pro vnímavé očekávání, jaké tak často předchází zjevení psychických úkazů. Debatovalo se, jak jsem se potom dověděl od pana Otise, pouze o věcech, z jakých se skládá běžný rozhovor kulturních Američanů z lepších vrstev, tak na příklad o tom, jak nesmírně vyniká slečna Fanny Davenportová nad Sárou Bernhardtovou jako herečkou; jak těžko se dostane mladá kukuřice, pohankový lívanec a polenta i v nejlepších anglických domácnostech; jaký význam má Boston pro rozvoj světové duše3; jaké výhody poskytují při cestování vlakem americké štítky na zavazadla; a jak lahodný je newyorský akcent ve srovnání s tím, jak protahovaně mluví Londýňané. Slovo nepadlo o něčem nadpřirozeném ani se neozvala jakákoli zmínka o Simonu de Canterville. V jedenáct hodin se rodina odebrala na lože a v půl dvanácté byla zhasnuta všechna světla. Po nějakém čase probudil pana Otise podivný hřmot z chodby před jeho pokojem. Znělo to jako řinčení kovu a zdálo se, že se to stále přibližuje. Pan Otis okamžitě vstal, rozškrtl zápalku a podíval se, kolik je. Byla přesně jedna hodina. Pan Otis byl naprosto klidný a vyzkoušel si i tep, který nebyl ani trochu horečnatý. Zvláštní hřmot zněl stále a pan Otis v něm zřetelně slyšel i zvuky kroků. Obul si trepky, vytáhl z toaletní skřínky malou podlouhlou fiolu a otevřel dveře. V mdlém měsíčním světle spatřil přímo před sebou starého muže příšerného vzezření: oči mu žhnuly jako rudé uhly; dlouhé šedivé vlasy mu spadaly přes ramena v pocuchaných spletencích; roucho, jehož střih byl starodávný, měl ušpiněné a rozedrané a na zápěstích a kotnících mu visely těžké okovy a zrezivělá pouta.

„Vážený pane,“ řekl pan Otis, „musím vás opravdu důrazně požádat, abyste si naolejoval ty řetězy, a přináším vám k tomu účelu lahvičku TAMMANYHO MAZADLA S VYCHÁZEJÍCÍM SLUNCEM. Tvrdí se, že dokonale účinkuje po jediném použití, a na obalu je o tom řada svědectví od několika nejvýznamnějších domorodých bohoslovců. Nechám vám je tadyhle u svíček pro ložnice, a kdybyste si přál, milerád vám ho opatřím víc.“ S těmi slovy postavil vyslanec Spojených států lahvičku na mramorový stolek, zavřel dveře a uložil se ke spánku.

Cantervillský duch stál chvilku zcela bez hnutí v pochopitelném rozhořčení; pak divoce srazil lahvičku na vyleštěnou podlahu a rozehnal se po chodbě, vyrážeje duté stony a vyzařuje sinavě zelené světlo. Ale právě když dorazil na vrchol hlavního dubového schodiště, rozlétly se jedny dveře, objevily se dvě bíle oděné postavičky a kolem hlavy mu zasvištěl veliký polštář. Času nebylo zřejmě nazbyt, duch se tedy kvapně uchýlil do čtvrté dimenze prostoru a to mu umožnilo uniknout; zmizel skrze ostění a dům zcela ztichl.

Když dorazil do malé tajné komůrky v levém křídle, opřel se o měsíční paprsek, aby nabral dech, a pokoušel se ujasnit si své postavení. Ještě nikdy za celou svou skvělou a ničím nerušenou třistaletou životní dráhu, nebyl takhle hrubě uražen. Myslel na vévodkyni vdovu, kterou k smrti vyděsil, když stála před zrcadlem, ověšena krajkami a démanty; na čtyři služtičky, které dostaly hysterické křeče, když se na ně jen zašklebil mezi závěsy v jedné z ložnic pro hosty; na pastora, kterému sfoukl svíci, s níž jednou pozdě v noci vycházel z knihovny, a který byl od té doby pod stálým lékařským dohledem sira Williama Gulla jako učiněný mučedník rozrušených nervů; a na starou madame de Tremouillac, jež se jednou časně ráno probudila a spatřila v lenošce u ohně kostlivce, jak čte její deník, a byla pak po šest týdnů upoutána na lože se zánětem mozku, načež když se uzdravila, se smířila s církví a přerušila styky s tím pověstným skeptikem panem de Voltaire. Vzpomněl si na tu hrůznou noc, kdy bohaprázdný lord Canterville byl nalezen ve své oblékárně skoro udušený, s károvým spodkem hluboko v hrdle, a pak se těsně před smrtí přiznal, že ošidil u Crockfordů Charlese Jamese Foxe o padesát tisíc liber, a to s pomocí oné karty, a zapřísahal se, že k tomu, aby ji spolkl, ho donutil cantervillský přízrak. Všechny jeho velkolepé činy mu znovu vyvstaly v mysli, od komorníka, který se zastřelil ve špižírně, protože zahlédl, jak na okenní tabulku klepe zelená ruka, až po krásnou lady Stutfieldovou, jež byla nucena neustále nosit na krku černou sametovou stužku, aby zakryla otisky pěti prstů, vypálené jí do bílé pleti, a jež se posléze utopila v rybníčku na konci Královské promenády. Se zanícenou samolibostí pravého umělce probíral v duchu své nejproslulejší kreace a sám pro sebe se nevlídně usmál, když si připomněl, jak naposled vystoupil jako „Rudý Ruben aneb Uškrcené batole“, jak debutoval jako „Vyzáblý Vilibald, upír z bexleyských slatin“, a jaké furore udělal jednoho líbezného červnového večera jenom tím, že na tenisovém hřišti hrál kuželky se svými vlastními kostmi. A po tomhle všem si přijde pár ničemných moderních Američanů a nabídne mu MAZADLO S VYCHÁZEJÍCÍM SLUNCEM a na hlavu mu hází polštáře! To bylo prostě nesnesitelné. Nemluvě o tom, že takhle se nejednalo s žádným duchem v historii. Rozhodl se tudíž, že se pomstí, a až do rozednění setrval v postoji hlubokého zamyšlení.

3 Podle některých filozofů životní nebo duchovní princip, který působí ve všech věcech a jehož výronem jsou duše jednotlivé. Jako světový duch a světová vůle bývá často nazýván Bohem. V 19. století se s pojmem světová duše setkáváme u německého filozofa Gustava Theodora Fechnera (1801–1887), jehož hypotézy přejali někteří filozofové američtí, jako Josiah Royce (1855–1916) a William James. James, zakladatel pragmatismu, působil v době Wildově na Harvardově univerzitě v Bostonu, nejstarší univerzitě v Americe (zal. r. 1635). Pozn. překl.

CANTERVILlSKÉ STRAŠIDLO III

III

Když se Otisovi nazítří ráno sešli u snídaně, debatovali o strašidle dosti podrobně. Vyslance Spojených států pochopitelně trochu mrzelo, že jeho dárek nebyl přijat. „Nechci tomu duchovi osobně ublížit,“ řekl, „a musím poznamenat, že vzhledem k tomu, jak dlouhý čas už v domě žije, nepokládám ani trochu za zdvořilé házet po něm polštáři.“ – Velmi správná poznámka, nutno však s politováním říci, že dvojčata po ní vyprskla v hlasitý smích. – „Naproti tomu však,“ pravil dále vyslanec, „jestli opravdu odmítá použít MAZADLA S VYCHÁZEJÍCÍM SLUNCEM, budeme mu muset odebrat ty řetězy. To by se nedalo vůbec spát, kdyby byl před ložnicemi takový rámus.“

Po celý zbytek týdne je však nic nerušilo a pozornost budila jen krvavá skvrna na podlaze knihovny, jež se stále objevovala znovu a znovu. To bylo arci velmi podivné, ježto pan Otis zamykal vždycky na noc dveře a na oknech byly neprodyšné okenice. Také chameleónské zbarvení té skvrny vyvolávalo hodně poznámek. Několikrát byla temně (skoro indiánsky) rudá, pak zase rumělková, pak sytě purpurová a jednou, když v duchu prostého ritu Svobodné americké reformované episkopální církve sešli Otisovi dolů k rodinným modlitbám, zjistili, že je jasně smaragdově zelená. Tyto kaleidoskopické proměny přirozeně celou společnost velice bavily a každého večera byly předmětem hojných sázek. Jediný, kdo se těchto žertů neúčastnil, byla malá Virginie, která byla při pohledu na krvavou skvrnu vždycky z neznámého důvodu značně stísněna a toho rána, kdy skvrna byla smaragdově zelená, se div nerozplakala.

Podruhé se strašidlo zjevilo v neděli v noci. Krátce potom, co šli spát, vyburcoval Otisovy děsivý třeskot z dvorany. Hnali se dolů a zjistili, že se s jednoho podstavce uvolnilo ohromné staré brnění a spadlo na kamennou podlahu; a na židli s vysokým opěradlem seděl cantervillský duch a s výrazem prudké mučivé bolesti si třel kolena. Dvojčata, která měla s sebou foukačky na střílení hráškem, ihned vypálila na ducha dvě kuličky a zasáhla ho s přesností, jaké lze dosáhnout jen dlouhým a svědomitým výcvikem na učiteli krasopisu, zatímco vyslanec Spojených států na něho namířil revolver a vyzval ho v duchu kalifornské etikety, aby dal ruce vzhůru.

Duch vyskočil s divokým vzteklým skřekem, prolétl skrze ně jako mlžný cár, v tom letu zhasil Washingtonu Otisovi svíčku a celou rodinu tak nechal v naprosté temnotě. Když dorazil na vrchol schodiště, vzpamatoval se a rozhodl se předvést svůj proslulý výbuch démonického smíchu. Při nejedné příležitosti si už ověřil, jak nesmírně je užitečný. Lordu Rakerovi prý po něm za jedinou noc zešedivěla paruka a určitě jen kvůli němu daly tři francouzské guvernantky lady Cantervillové výpověď ještě před koncem měsíce. Zasmál se tudíž svým nejhrůznějším smíchem, až se rozezvučel starý klenutý strop, ale ještě ta děsivá ozvěna nedozněla, a už se otevřely dveře a vyšla z nich paní Otisová v bledě modrém župánku. „Obávám se, že vám není zvlášť dobře,“ řekla, „proto vám nesu lahvičku tinktury doktora Dobella. Jestli je to od žaludku, uvidíte, jak znamenitě vám to pomůže.“ Duch na ni zíral pln zuřivosti a okamžitě se chystal proměnit v ohromného černého psa, kterýžto výkon ho právem proslavil a jemuž rodinný lékař vždycky přičítal trvalou slabomyslnost strýce lorda Cantervilla, barona Thomase Hortona. Zvuk přibližujících se kroků ho však zviklal v tom nelidském záměru, spokojil se tedy jen tím, že slabě zafosforeskoval a zmizel s hlubokým hřbitovním zaúpěním právě ve chvíli, kdy k němu dobíhala dvojčata.

Když dorazil do své světnice, nadobro se zhroutil a podlehl prudkému rozrušení mysli. Nevychovanost dvojčat a hrubý materialismus paní Otisové ho, toť se ví, popudily nesmírně, ale největší muka mu způsobilo poznání, že už nedokáže unést tu rytířskou zbroj. Doufal, že i moderní Američané se zachvějí při pohledu na „přízrak v brnění“, když už ne z jiných rozumnějších důvodů, pak alespoň z úcty k svému národnímu básníku Longfellowovi, jehož spanilou a poutavou poezií si sám krátíval mnohou nudnou hodinu, když si Cantervillovi vyjeli do města. Byla to ostatně jeho vlastní zbroj. Měla veliký úspěch, když ji měl na sobě při turnaji v Kenilworthu a náramnou poklonu jí složil nikdo menší než sama Panenská královna. A přece, když ji dnes vzal na sebe, nadobro ho zmohla tíha náprsního pancíře a ocelové přilby, takže těžce klesl na kamennou podlahu a povážlivě si odřel obě kolena a pohmoždil si klouby na pravé ruce.

Několik příštích dní byl nesmírně churav a nehnul se ze světnice, leda proto, aby udržoval v náležitém stavu krvavou skvrnu. Ale ježto byl na sebe velice opatrný, přece jen se zotavil a umínil si, že se po třetí pokusí vyděsit vyslance Spojených států a jeho rodinu. Vybral si k svému výstupu pátek sedmnáctého srpna; většinu toho dne strávil prohlídkou svého šatníku a posléze se rozhodl pro veliký měkký širák s rudým pérem, pro rubáš s volánky na zápěstích a u krku a pro rezavou dýku. K večeru se spustil zuřivý lijavec a vítr byl tak prudký, že všechny dveře a okna v tom starém domě se třásly a rachotily. Právě takové počasí však vpravdě miloval. Měl v plánu postupovat takto: Vnikne tiše do pokoje Washingtona Otise, zadrmolí na něho od nohou postele a za zvuků táhlé hudby si třikrát probodne hrdlo. Na Washingtona měl obzvlášť spadeno, protože dobře věděl, že právě on má ve zvyku odstraňovat PINKERTONOVÝM NEDOSTIŽNÝM CÍDIČEM slavnou cantervillskou krvavou skvrnu. Až tedy přivede toho bezohledného a pošetile smělého mladíka do stavu pokorného děsu, přejde do pokoje obývaného vyslancem Spojených států a jeho ženou a tam položí slizkou ruku na čelo paní Otisové, přičemž bude syčet do ucha jejího třesoucího se manžela hrůzná tajemství umrlčí komory. Co s malou Virginií, to ještě nebyl pevně rozhodnut. Ta ho nikdy nijak neurazila a byla hezká a laskavá. Říkal si, že několik dutých stonů z šatníku postačí víc než dost, nebo kdyby ji to snad neprobudilo, může zašátrat po její přikrývce prsty škubajícími se jako v mrtvičné křeči. Zato dvojčatům si umínil dát řádnou lekci. Nejdřív bude samozřejmě třeba sednout si jim na prsa, což v nich vyvolá dusivý pocit, že je tlačí noční můra. Pak, protože jejich postele jsou blízko u sebe, postaví se mezi ně v podobě zelené, ledově studené mrtvoly, zůstane tam, dokud dvojčata nebudou zcela ochromena hrůzou, a posléze odhodí rubáš a bude se plazit po pokoji s vybělenými kostmi, kouleje při tom jednou oční bulvou, jak to žádá postava „Němého Nathaniela aneb Sinavého sebevraha“, v kteréžto roli vyvolal nejednou ohromný dojem a kterou považoval za rovnocennou svému slavnému partu „Maniak Martin aneb Maskovaná mátoha“.

V půl jedenácté slyšel jít rodinu spát. Hodnou chvíli ho rozčilovala svým divokým vřískavým smíchem dvojčata, která se ještě před spaním bavila s bezstarostnou veselostí školáků, ale ve čtvrt na dvanáct všechno ztichlo, a když zazněla půlnoc, vyrazil. O okenní tabule bila křídly sova, na starém tisu krákoral havran a kolem domu se toulal vítr kvílející jako ztracená duše; ale Otisova rodina spala, netušíc, jaký ji čeká osud, a přes všechen déšť a hrom slyšel duch stejnoměrné chrápání vyslance Spojených států. Se zlým úsměvem kolem krutých vrásčitých úst vystoupil pokradmu z ostění a luna skryla svou tvář do mraku, když se kradl kolem velikého arkýřového okna, na němž byl azurový a zlatý erb s jeho vlastním znakem a se znakem jeho zavražděné ženy. Jako zlý stín se plížil dál a dál a zdálo se, že sama temnota se ho štítí, když jí prochází. Jednou měl dojem, že slyší nějaké volání, a zarazil se; ale to jen v Červeném statku zavyl některý pes. Šel tedy dál, mumlaje podivné kletby z šestnáctého století, a opět a nanovo probodávaje rezavou dýkou půlnoční vzduch. Konečně dorazil k nároží chodby, jež vedla k pokoji nešťastného Washingtona. Tam se na okamžik zastavil a vítr mu kolem hlavy rozvíval dlouhé šedé kadeře a skládal v groteskní a fantastické záhyby nevýslovnou hrůznost umrlčího roucha. Pak hodiny odbily čtvrt a duch cítil, že nadešel čas. Uchichtl se a vykročil za roh. Ale jen to učinil, ihned s žalostným, zděšeným zaúpěním couvl a zakryl si dlouhýma kostnatýma rukama bělavou tvář. Přímo před ním stál hrůzný přízrak, nehybný jako vytesaná socha a nestvůrný jako sen šílencův. Hlavu měl lysou a lesklou; obličej kulatý a tlustý a bílý; a vypadal, jako kdyby ohyzdný smích zkřivil jeho rysy do věčného šklebu. Z očí mu sálaly paprsky šarlatového světla, jeho ústa byla zející ohnivá studna a jeho titánskou postavu halilo mlčelivými závějemi odporné roucho, podobné tomu, co sám měl na sobě. Na prsou měl ten přízrak tabulku s podivným nápisem ze starodávných písmen, jako nějaký soupis křivd to vypadalo, jako nějaký výčet zběsilých hříchů, jako nějaký děsný seznam zločinů, a pravicí zvedal do výše krátkou zahnutou šavli z lesklé oceli.

Protože strašidlo nikdy nevidělo strašidlo, pochopitelně se strašlivě vyděsilo a po druhém letmém pohledu na příšerného fantóma prchalo zpátky do své světnice, klopýtajíc ve svém dlouhému rubáši, když se hnalo chodbou, a posléze upustilo rezavou dýku do vyslancovy vysoké boty, kde ji ráno našel komorník. Když bylo konečně v soukromí svého příbytku, vrhlo se na úzkou pryčnu a schovalo tvář pod ložní prádlo. Ale po chvíli se přihlásila stará cantervillská chrabrost a strašidlo se odhodlalo, že si půjde promluvit s tím druhým strašidlem, jakmile nastane den. Právě když úsvit barvil na stříbrno pahorky, vracelo se tudíž k místu, kde po prvé spatřilo toho hrůzyplného fantóma, a říkalo si, že dvě strašidla jsou koneckonců lepší než jedno a že s přispěním nového druha bude se moci bez nebezpečí vypořádat s dvojčaty. Když však dorazilo na místo, naskytla se jeho žasnoucím očím příšerná podívaná. Přízraku se zřejmě cosi přihodilo, neboť z jeho prázdných očí docela zmizelo světlo a lesklá šavle mu vypadla z ruky; opíral se teď o zeď v strnulém a nepohodlném postoji. Duch se k němu vrhl a chytil ho do náruče, ale tu k jeho hrůze spadla tomu přízraku hlava a skutálela se na podlahu a tělo se bezvládně sesulo, a duch shledal, že k sobě tiskne ložní závěs z bílého barchanu a u nohou že mu leží smeták, kuchyňský sekáček a dutá dýně. Nemoha pochopit tu podivnou proměnu, sáhl s horečným spěchem po tabulce a četl na ní v šedém ranním světle tato strašná slova:

OTISOWSKÉ STRASSIDLOGedjny prawy a puowodny strassyecz.Przyed napodobenjm sye waruge.Wsse gyne ffalessne gest.

Rázem mu bylo všechno jasné. Ošálili ho, přelstili ho, vyzráli na něj. V očích se mu objevil starý cantervillský pohled; stiskl bezzubé dásně; a zvedaje vysoko nad hlavu vyschlé ruce, přísahal v duchu malebné frazeologie starodávné školy, že až Kokrháč dvakráte rozezvučí svůj bujarý roh, skutky krvavé vykonány budou a Vražda tichou nohou bude obcházet domem.

Sotva pronesl tu děsnou kletbu, zakokrhal na červené taškové střeše vzdálené usedlosti kohout. Strašidlo se dlouze, tlumeně a nevlídně zasmálo a čekalo. Hodinu za hodinou čekalo, ale kohout z neznámého důvodu po druhé nezakokrhal. Posléze, o půl osmé, muselo zanechat své hrozivé vigilie, protože přicházely služebné, a v myšlenkách na své marné naděje a zmařené záměry se odplížilo do své světnice. Tam se radilo s četnými knihami o dávných rytířských činech, které mělo nesmírně rádo, a zjistilo, že doposud pokaždé, když bylo vysloveno toto zaklínadlo, kokrháč vždycky zakokrhal po druhé. „Mor ať schvátí toho zlořečeného kura!“ mumlal duch. „Vídal jsem dny, kdybych mu byl prohnal chřtánem své udatné kopí a donutil ho, aby mi po druhé zakokrhal, byť smrt z toho měl!“ Pak ulehl do pohodlné olověné rakve a setrval v ní až do večera.

CANTERVILlSKÉ STRAŠIDLO IV

IV

Nazítří byl duch velice slabý a zemdlený. To hrozné rozčilení posledních čtyř týdnů se začínalo projevovat. Nervy měl úplně otřeseny a lekal se při sebemenším šramotu. Pět dní nevyšel ze své světnice a nakonec se rozhodl pustit ze zřetele krvavou skvrnu na podlaze knihovny. Když ji Otisova rodina nechce, tak si ji nezaslouží, to je jasné. Jsou to očividně lidé na nízké, hmotařské životní úrovni a jsou zcela neschopni ocenit symbolický význam smyslových úkazů. Otázka přeludných zjevení a vyvolávání astrálních těl, to bylo ovšem něco jiného, na to vskutku vliv neměl. Bylo jeho svatou povinností jednou týdně se zjevovat v chodbě a každou první a třetí středu v měsíci nesrozumitelně drmolit z velkého arkýřového okna a nevěděl, jak by se mohl těchto závazků se ctí zprostit. Je sice pravda, že kdysi vedl velmi špatný život, ale zato byl nejvýš svědomitý ve všem, co souviselo s nadpřirozenem. Po tři příští soboty procházel tudíž chodbou jako obvykle mezi půlnocí a třetí hodinou, ale učinil vždy všemožná opatření, aby ho nebylo ani slyšet, ani vidět. Zul si boty, na stará červotočivá prkna našlapoval co nejlehčeji, vzal si pokaždé širokou pláštěnku z černého sametu, a byl dokonce tak opatrný, že si naolejoval řetězy MAZADLEM S VYCHÁZEJÍCÍM SLUNCEM. Musím potvrdit, že k tomu, aby použil i tohoto posledního způsobu ochrany, se přinutil jen s velkým odporem. Nicméně vklouzl jedné noci, když rodina byla u večeře, do ložnice páně Otisovy a tu láhev si odnesl. Zprvu měl pocit ponížení, ale byl natolik rozumný, že později uznal, jak velké výhody má ten vynález a že do jisté míry posloužil jeho záměrům. Přes to přese všecko neušel ani teď trápení. Někdo mu stále napínal přes chodbu provázky a on o ně potmě zakopával a jednou, oděn pro roli „Černého Izáka aneb Lovce z lesů hogleyských“, utrpěl bolestný pád, neboť šlápl na klouzačku z másla, kterou dvojčata zbudovala od vchodu do Čalounové komnaty k pokraji dubového schodiště. Tato poslední urážka ho tak rozkatila, že pojal pevný úmysl naposled podniknout vše, aby obhájil svou důstojnost a své společenské postavení, a proto se rozhodl navštívit příští noci ty opovážlivé mladé studentíky ve svém proslulém podání „Bezohledného Huberta aneb Bezhlavého hraběte“.

V tomto převleku se neobjevil už přes sedmdesát let, přesně od chvíle, kdy jím tak vyděsil hezkou lady Barbaru Modishovou, že znenadání zrušila zasnoubení s dědem nynějšího lorda Cantervilla a uprchla se sličným Jackem Castletonem do Gretna Greenu, prohlásivši, že nic na světě ji nedonutí, aby se provdala do rodiny, která si nechá líbit, aby jí za soumraku chodil po terase tak hrůzný fantom. Chudáka Jacka zastřelil později lord Canterville v souboji na wandsworthské obecní louce a lady Barbara umřela na zlomené srdce v Tunbridge Wells, než uplynul rok; byl tedy ten převlek v každém směru velice úspěšný. Vyžadoval však nesmírně nesnadné namaskování, smím-li tak divadelním výrazem označit jedno z nejúžasnějších tajemství nadpřirozena, vlastně, abych použil vědečtějšího termínu, světa vyšší přirozenosti, a trvalo mu tedy plné tři hodiny, než se upravil. Konečně bylo vše hotovo a duch byl svým vzezřením velice potěšen. Vysoké kožené jezdecké boty, které k jeho úboru patřily, mu byly sice trošku velké a ze dvou sedlových bambitek našel jen jednu, ale celkem byl naprosto spokojen a ve čtvrt na dvě vyklouzl z ostění a plížil se chodbou. Když dorazil k pokoji, kde bydlela dvojčata (měl bych se zmínit, že se mu říkalo Modrá ložnice, podle barvy tapet), zjistil, že dveře jsou pootevřeny. Ježto chtěl, aby jeho vstup byl efektní, rozrazil dveře dokořán, ale tu na něho sletěl těžký džbán s vodou, promočil ho až na kůži a minul jen o chlup jeho levé rameno. Současně slyšel přidušený vřískot smíchu, který vycházel z postelí s nebesy. To byl tak mocný otřes pro jeho nervový systém, že prchl, jak nejrychleji mohl, zpátky do své světnice a nazítří ležel s těžkou rýmou. V celé té věci ho utěšovalo jen jediné: že neměl s sebou svou hlavu. Kdyby ji byl měl, mohlo to mít velmi vážné následky. Teď se už vzdal veškeré naděje, že kdy poděsí tu neotesanou americkou rodinu, a spokojil se tím, že se pravidelně plížil chodbami v soukenných bačkorách, s tlustou červenou šálou kolem krku, protože se bál průvanu, a s malou hákovnicí pro případ, že by ho napadla dvojčata. Poslední rána ho stihla 19. září. Sešel dolů do velké vstupní dvorany, jist, že tam ho nebude v žádném případě nikdo obtěžovat, a bavil se tím, že dělal satirické poznámky na velké Saronyho fotografie vyslance Spojených států a jeho ženy, jež nyní nahradily rodinné portréty Cantervillů. Byl prostě, ale úhledně oděn do dlouhého rubáše, puntíkovaného zetlelou hřbitovní prstí, bradu si podvázal proužkem žlutého plátna a nesl si lucerničku a hrobařský rýč. Zkrátka, byl přistrojen pro úlohu „Nepohřbeného Jonáše aneb Zloděje mrtvol z Chertseyské stodoly“; bylo to jedno z jeho nejpozoruhodnějších zosobnění a Cantervillové měli pádný důvod na ně vzpomínat, neboť bylo prapříčinou sporu s jejich sousedem lordem Ruffordem. Bylo asi čtvrt na tři zrána, a pokud mohl duch zjistit, nikdo nebyl vzhůru. Přesto, když se šoural ke knihovně, aby se podíval, jestli ještě zbyly nějaké stopy po krvavé skvrně, vymrštily se znenadání z tmavého kouta dvě postavy, jež divoce mávaly rukama a zaječely mu do ucha: „Baf!“

Jat panickým strachem, což bylo za těchto okolností zcela přirozené, pádil ke schodišti, ale zjistil, že tam na něj čeká Washington Otis s velikou zahradní stříkačkou; obklíčen takto svými nepřáteli ze všech stran a dohnán téměř k nejhoršímu, zmizel do velikých železných kamen, v nichž se naštěstí netopilo, a musel cestovat domů rourami a komíny, takže se dostal do své světnice příšerně zmazaný, zbědovaný a zoufalý.

Po této události ho už nikdo nespatřil na noční výpravě. Dvojčata na něho mnohokrát číhala a každé noci roztrousila po chodbách ořechové skořápky, k značné nelibosti rodičů a sloužících, ale vše nadarmo. Bylo zřejmo, že duch byl tak raněn ve svých citech, že se už nezjeví. Pan Otis se tedy znovu pustil do svého rozsáhlého díla o dějinách demokratické strany, jímž se zabýval už řadu let, paní Otisová uspořádala báječnou hostinu pod širým nebem, jež ohromila celý kraj, chlapci se oddali lacrosse, euchru, pokeru a jiným národním americkým hrám a Virginie se na svém poníku projížděla alejemi v doprovodu mladého vévody z Cheshiru, který přijel strávit poslední týden svých prázdnin na Canterville. Všeobecně se soudilo, že strašidlo odešlo, a pan Otis napsal v tom smyslu lordu Cantervillovi, který ve své odpovědi vyslovil náramnou radost z té noviny a poslal nejsrdečnější blahopřání vážené paní vyslancové.

Leč Otisovi se mýlili, neboť duch byl stále v domě, a ačkoli byl z něho už téměř invalida, nikterak nehodlal nechat svou věc v klidu, zvláště když slyšel, že mezi hosty je mladý vévoda z Cheshiru, jehož prastrýc, lord Francis Stilton, se jednou vsadil o sto guinejí s plukovníkem Carburym, že si s cantervillským strašidlem zahraje v kostky, a příštího jitra byl nalezen na podlaze herny tak bezmocně ochrnutý, že ačkoli se pak dožil vysokého věku, nebyl už nikdy schopen říci nic jiného, než „dvě šestky“. Tu historku znal svého času kdekdo, ačkoli se, samozřejmě, s ohledem na city těch dvou urozených rodin, dělalo všecko, aby se ututlala; a úplnou zprávu o všech podrobnostech, které s tím souvisely, lze najít v třetím svazku „Vzpomínek na prince regenta a jeho přátele“ od lorda Tlachalla. Duch tedy přirozeně dychtil ukázat, že neztratil svou moc nad Stiltony, s nimiž byl dokonce vzdáleně spřízněn, neboť jeho sestřenka z prvního kolena se provdala en secondes noces4 za Sieura de Bulkeley, od něhož, jak kdekdo ví, vévodové z Cheshiru pocházejí v přímé linii. Činil tudíž přípravy, aby se Virginiinu nápadníčkovi zjevil v své proslulé kreaci „Mnicha upíra aneb Krvavého karmelitána“, tak děsivém to výjevu, že když ho viděla stará lady Leckaweyová, a to v neblahý silvestrovský večer roku 1764, propukla náhle v pronikavý jekot, který skončil prudkým záchvatem mrtvice, a do tří dnů zemřela, vydědivši Cantervilly, ač to byli její nejbližší příbuzní, a odkázavši všechny své peníze svému londýnskému lékárníkovi. Ale strach před dvojčaty zabránil duchovi v poslední chvíli opustit světnici, a tak mladý vévoda pokojně spal na prachových poduškách pod rozlehlými nebesy v Královské ložnici a snil o Virginii.

4 Provdala se po druhé. Pozn. překl.

CANTERVILlSKÉ STRAŠIDLO V

V

Několik dní potom si Virginie a její kučeravý kavalír vyjeli na koních do brockleyských lučin a Virginie si tam tak ošklivě potrhala oblek, když se chtěla dostat skrze živý plot, že si na zpáteční cestě usmyslila jít po zadním schodišti, aby ji nikdo nespatřil. Když utíkala kolem čalounové komnaty, jejíž dveře byly náhodou otevřeny, měla dojem, že tam někoho vidí, a v domnění, že je to komorná její matky, která si tam někdy brávala práci, nahlédla dovnitř; chtěla komornou poprosit, aby jí spravila oblek. Ale k jejímu svrchovanému údivu byl tam sám cantervillský duch. Seděl u okna a díval se, jak vzduchem poletuje zašlé zlato žloutnoucích stromů a po dlouhé aleji jak bláznivě tančí rudé listí. Hlavu si opíral o ruku a celé jeho vzezření vyjadřovalo nesmírnou sklíčenost. Věru, tak opuštěně a tak chatrně vypadal, že Virginie, ač její první myšlenkou bylo utéci a zamknout se ve svém pokoji, byla náhle plna soucitu a rozhodla se, že se pokusí ho utěšit. Tak lehký byl její krok a tak hluboká jeho melancholie, že dívku nevnímal, dokud na něj nepromluvila.

„Je mi vás tolik líto,“ řekla, „ale mí bratři se zítra vracejí do Etonu, a tak vás už nikdo nebude trápit, když budete způsobný.“

„To je nesmysl chtít na mně, abych byl způsobný,“ odvětil, dívaje se ohromeně na hezkou dívenku, která se odvážila ho oslovit, „úplný nesmysl. Já musím chřestit řetězy a sténat do klíčových dírek a v noci chodit po domě, máte-li tohle na mysli. To je jediný důvod mé existence.“

„To není vůbec žádný důvod existence. Víte sám, že jste napáchal mnoho zlého. Paní Umneyová nám řekla hned první den, když jsme přijeli, že jste zavraždil svou ženu.“

„Ano, to plně doznávám,“ řekl duch vzdorně, „ale to byla záležitost čistě rodinná a nikomu jinému do ní nic nebylo.“

„Zabít kohokoli je velký hřích,“ řekla Virginie, jež časem projevovala rozkošnou puritánskou vážnost, zděděnou po nějakém starém předkovi z Nové Anglie.

„Jděte, téhle laciné přísnosti abstraktní etiky mám až po krk. Má žena nebyla vůbec hezká, nikdy mi pořádně nenaškrobila krejzlíky a neuměla vůbec vařit. Prosím, jednou jsem v hogleyském lese zastřelil srnce, skvostného vidláka, a víte, jak mi ho předložila k jídlu? Ale na tom už teď nezáleží, to je všecko to tam, jen si myslím, že od jejích bratří nebylo zrovna milé nechat mě umřít hladem, i když jsem ji zabil.“

„Vy jste umřel hladem? Ó, pane strašidlo, totiž sire Simone, vy máte hlad? Já mám v kabelce sandwich. Nemáte na něj chuť?“

„Ne, děkuji vám. Teď už nejím vůbec nic. Ale stejně je to od vás hezké. Vy jste vůbec mnohem milejší než ti ostatní z té vaší hrozné, nevychované, neotesané a nepoctivé rodiny.“

„Tak dost!“ křikla Virginie a dupla si. „To vy jste nevychovaný a hrozný a neotesaný, a co se té nepoctivosti týče, víte dobře, že jste mi kradl ze skřínky barvičky a že jste jimi maloval tu legrační krvavou skvrnu v knihovně. Nejdřív jste mi vzal všechny červeně i s rumělkou, takže jsem nemohla dělat západy slunce, pak jste mi vzal smaragdovou zeleň a chromovou žluť a nakonec mi zbylo jen indigo s čínskou bělobou, takže jsem mohla dělat jen krajinky v měsíčním světle a ty člověka vždycky skličují a ještě ke všemu je těžké je namalovat. Nikdy jsem to na vás neřekla, ačkoli mě to moc mrzelo. A vůbec všecko to bylo náramně směšné; smaragdově zelená krev, kdopak to kdy slyšel?“

„No já vím,“ řekl duch dosti pokorně. „Ale co jsem měl dělat? Dneska je hrozně nesnadné sehnat pravou krev. A když váš bratr začal s tím NEDOSTIŽNÝM CÍDIČEM, tak jsem vážně neviděl pražádný důvod, proč bych si neměl vzít vaše barvičky. A co se toho odstínu týče, to je vždycky věc vkusu: Cantervillové na příklad mají krev modrou, nejmodřejší v Anglii, ale já vím, že vy Američané na takovéhle věci nic nedáte.“

„Nic o Americe nevíte a udělal byste nejlíp, kdybyste se tam vystěhoval a své mínění o ní si opravil. Můj tatíček vás tam milerád zdarma dopraví. Naše úřady mají sice dojem, že se bez ducha klidně obejdeme, ale tatíček je jistě přesvědčí, aby vás k nám pustili. A jak se jednou octnete v New Yorku, budete mít určitě ohromný úspěch. Tam znám spousty lidí, kteří by rádi dali sto tisíc dolarů, jen aby měli dědečka, takže za rodinné strašidlo určitě dají ještě mnohem víc.“

„Mně by se asi v Americe nelíbilo.“

„To patrně proto, že tam nemáme žádné zříceniny a žádné starožitnosti,“ řekla Virginie kousavě.

„Že nemáte zříceniny? Že nemáte starožitnosti?“ odvětil duch. „A co vaše loďstvo a vaše způsoby?“

„Dobrou noc. Půjdu říci tatíčkovi, aby dvojčatům dopřál další týden prázdnin.“

„Prosím vás, nechoďte pryč, slečno Virginie,“ zvolal duch. „Jsem tak opuštěný a nešťastný, že už vážně nevím, co si počít. Chtěl bych jít spát, ale to nemohu.“

„Co je to za nesmysl? Stačí si lehnout do postele a sfouknout svíčku. Neusnout, to dá někdy velkou práci, zvláště v kostele, ale usnout, to není vůbec nic těžkého. Vždyť to dovedou i batolátka, a ta přece nejsou moc chytrá.“

„Já nespím už tři sta let,“ řekl duch smutně a Virginii se úžasem široce rozevřely krásné modré oči. „Tři sta let už nespím a jsem už hrozně unavený.“

Virginie docela zvážněla a rtíky se jí zachvěly jako plátky růže. Přistoupila k němu, poklekla a zahleděla se mu do staré zvadlé tváře.

„Chudáčku! Chudáčku strašidlo!“ šeptala. „Vy nemáte kde spát?“

„Daleko za borovými lesy,“ odvětil duch tichým zasněným hlasem, „je malá zahrádka. Roste tam vysoká a hustá tráva, kvetou tam bílé hvězdičky bolehlavu a celé noci tam zpívá slavík. Zpívá tam celé noci a celé noci se tam dívá chladný křišťálový měsíc a nad spáči tam rozpřahuje své obrovské paže tis.“

Virginii se zamžily oči slzami a skryla tvář do dlaní.

„To mluvíte o zahradě smrti,“ zašeptala.

„Ach, smrt! Smrt musí být překrásná. Ležet v měkké, hnědé hlíně, nad hlavou mít vlnicí se trávu a naslouchat tichu. Být bez včerejška a bez zítřka. Zapomenout na vše, odpustit životu, poznat mír a klid. Jen vy mi můžete pomoci. Vy mi můžete otevřít bránu domu smrti, neboť s vámi je stále láska a láska je silnější než smrt.“

Virginie se zachvěla, tělem jí proběhlo zamrazení a nějakou chvíli bylo ticho. Měla dojem, že se octla v příšerném snu.

Pak duch znovu promluvil a jeho hlas zněl jako šelestění větru.

„Četla jste někdy to staré proroctví na okně v knihovně?“

„Ó, často,“ zvolala dívenka a vzhlédla. „Dokonce je dost dobře umím. Je napsáno podivným černým písmem a dá se moc těžko přečíst. Má jen šest řádek:

Až zlatovláska jako květ k modlitbám pohne hříšný ret, až suchá mandloň rozkvete, zalita slzou dítěte, pak přijde doba šťastných chvil a klidný bude Canterville.

Nevím ale, co to znamená.“

„To znamená,“ řekl duch smutně, „že vy musíte oplakat za mě mé hříchy, protože já nemám žádné slzy, že vy se musíte místo mě pomodlit za mou duši, protože já jsem bez víry, a jestli jste byla vždycky milá a hodná a laskavá, tak se anděl smrti nade mnou smiluje. Uvidíte v temnotách děsivé postavy a do ucha vám budou šeptat zlé hlasy, ale nic vám neublíží, neboť čistotu dítěte mocnosti pekelné nepřemohou.“

Virginie neodpověděla a duch, shlížeje na její skloněnou zlatou hlavu, zalomil rukama v divé beznaději. Ale Virginie náhle vstala, velmi bledá a s nezvyklým jasem v očích. „Já se nebojím,“ řekla pevně, „a poprosím anděla, aby se nad vámi smiloval.“

Duch se s tichým radostným výkřikem zvedl z křesla, uchopil dívčinu ruku, se starosvětskou dvorností se k ní sklonil a políbil ji. Prsty měl studené jako led a jeho rty pálily jako oheň, ale Virginie se ani nezajíkla, když ji vedl šerým pokojem. Na vyrudlém zeleném čalounu byli vyšiti malí lovci. Ti zatroubili na své rohy, ozdobené střapci, a drobnýma ručkama na ni mávali, aby se vrátila. „Vrať se, Virginie,“ volali, „vrať se!“, ale duch sevřel ještě pevněji její ruku a Virginie zavřela oči, aby lovce neviděla. Z vytesané krbové římsy na ni mžourala strašidelná zvířátka s ještěrčími ocásky a vypoulenýma očima a šeptala: „Měj se na pozoru, Virginie, měj se na pozoru! Třeba už tě nikdy neuvidíme,“ ale duch vykročil ještě hbitěji a Virginie neposlouchala. Když došli na konec pokoje, duch se zastavil a zamumlal pár slov, jimž dívka nerozuměla. Otevřela oči a viděla, že stěna se rozplývá jako mlha, a před sebou měla velikou černou jeskyni. Ovanul je drsně studený vítr a dívka cítila, že ji něco tahá za šaty. „Rychle, rychle,“ zvolal duch, „nebo bude pozdě!“ A ostění se za nimi v mžiku zavřelo a Čalounová komnata byla prázdná.

CANTERVILlSKÉ STRAŠIDLO VI

VI

Asi deset minut poté zval zvonek k čaji, a poněvadž Virginie nesešla dolů, paní Otisová pro ni poslala jednoho ze sluhů. Ten se za chvíli vrátil a řekl, že slečnu Virginii nemůže nikde najít. Ježto měla ve zvyku zajít každý večer do zahrady pro květiny na jídelní stůl, paní Otisová se zprvu nijak neznepokojovala, ale když tlouklo šest a Virginie se neobjevila, zmocnilo se jí už rozčilení a poslala ven chlapce, aby se po ní podívali; sama zatím s panem Otisem prohledávala kdejaký pokoj v domě. O půl sedmé se chlapci vrátili a prohlásili, že po sestře nenašli nikde ani stopu. Teď už byli všichni velice rozrušeni a nevěděli, co počít, když tu si pan Otis náhle vzpomněl, že před několika dny povolil tlupě cikánů, aby se utábořila v parku. Vydal se tudíž spolu s nejstarším synem a se dvěma čeledíny do blackfellské úžlabiny, kde, jak věděl, cikáni pobývali. Malý vévoda z Cheshiru, dočista šílený úzkostí, naléhavě prosil, aby směl jet také, ale pan Otis mu to nedovolil, protože se bál, že by mohlo dojít k rvačce. Ale když dojeli na místo, viděli, že cikáni jsou už pryč a že odjeli zřejmě z náhlého popudu, neboť ohniště bylo ještě žhavé a v trávě leželo několik misek. Pan Otis poslal Washingtona a oba muže, aby prohledali celý okres, a sám jel domů a všem policejním inspektorům v hrabství odeslal telegram s žádostí, aby pátrali po děvčátku, které unesli vandráci nebo cikáni. Pak poručil, aby mu přivedli koně, a když na jeho naléhání zasedla jeho žena se všemi třemi chlapci k večeři, odcválal s podkoním po ascotské silnici. Ale sotva urazil několik mil, zaslechl, že se někdo žene tryskem za ním, a když se ohlédl, spatřil malého vévodu, jak s velice rozpálenou tváří a bez klobouku přijíždí na svém poníku.

„Moc se omlouvám, pane Otisi,“ lapal hoch po dechu, „ale já nedokážu sníst večeři, dokud je Virginie bůhvíkde. Prosím vás, nezlobte se na mě; kdybyste nám byl loni dovolil, abychom se zasnoubili, nebylo by k těmhle starostem vůbec došlo. Viďte, že mě nepošlete zpátky? Já se nemohu vrátit. A nevrátím se!“

Vyslanec se chtě nechtě musel na toho sličného mladého darebáčka usmát; ta jeho oddanost k Virginii ho náramně dojala, sklonil se tedy z koně, poklepal chlapci vlídně na rameno a řekl: „Inu, Cecile, když se nemíníte vrátit, budete asi muset jet se mnou. Ale musím vám v Ascotu sehnat klobouk.“

„Čert vem klobouk! Já chci Virginii!“ zvolal malý vévoda se smíchem a oba se tryskem rozjeli k železniční stanici. Tam se pan Otis vyptával přednosty, jestli někdo neviděl na nástupišti děvče, na které by se hodil popis Virginie, ale pranic se o ní nedověděl. Přednosta nicméně telegrafoval po celé trati a ujistil pana Otise, že budou dávat po dívce pečlivě pozor. Pan Otis nejdříve koupil malému vévodovi u pláteníka, který zrovna zavíral krám, klobouk, a pak se rozjeli do Bexley, vesnice vzdálené asi čtyři míle, kde, jak mu bylo řečeno, bylo známé shromaždiště cikánů, protože hned vedle byla rozlehlá obecní louka. Tam zburcovali venkovského strážníka, ale ten jim nemohl dát žádné zprávy; projezdili tedy křížem krážem celou louku, pak obrátili koně k domovu a asi v jedenáct hodin dorazili do zámku, k smrti znaveni a se srdci div ne zlomenými. Washington a dvojčata na ně čekali ve vrátnici s lucernami, protože alej byla temná. Ani zde nikdo neobjevil sebemenší stopu po Virginii. Cikány zatím dopadli v brockleyských lukách, ale dívka s nimi nebyla a na vysvětlenou svého náhlého odjezdu prohlásili, že si popletli datum trhu v Chortonu, a odtáhli tedy ve spěchu, protože se báli, že by tam mohli dorazit pozdě. Zpráva, že Virginie zmizela, je dokonce tuze sklíčila, protože byli velmi vděčni panu Otisovi, že jim dovolil tábořit ve svém parku, a čtyři z nich se sami od sebe vrátili, aby pomohli v pátrání. Byl vypuštěn i rybníček a celé panství bylo pečlivě prohledáno, ale bezvýsledně. Viděli už, že Virginii nenajdou, aspoň ne této noci. Pan Otis a chlapci kráčeli tedy k domovu v hlubokém zoufalství a za nimi šel podkoní s oběma koni a poníkem. Ve dvoraně našli skupinu poděšených sloužících a na pohovce v knihovně ležela ubohá paní Otisová, téměř šílená strachem a úzkostí, a stará hospodyně jí svlažovala čelo eau de Cologne. Pan Otis trval na tom, že jeho choť musí okamžitě něco sníst, a i pro celou družinu poručil večeři. Bylo to melancholické jídlo, ježto nikdo skoro nepromluvil, ba i dvojčata zkrotla a oněměla hrůzou, protože měla sestru velmi ráda. Když dojedli, pan Otis nařídil, přes naléhavé žadonění malého vévody, aby šli všichni spát; prohlásil, že teď v noci se už nedá nic dělat a ráno že zatelegrafuje do Scotland Yardu, aby sem okamžitě poslali několik detektivů. Právě když vycházeli z jídelny, začala na věžních hodinách odbíjet půlnoc, a když dozněl poslední úder, slyšeli třesk a náhlý pronikavý výkřik; domem otřásl děsivý rachot hromu, vzduchem prochvěl akord nadpozemské hudby, na vrcholu schodiště vypadla s hlasitým lomozem jedna výplň a ze stěny vystoupila Virginie, velmi bledá, až bílá, a v ruce držela malou skřínku. V mžiku vyběhli všichni k ní. Paní Otisová ji vášnivě sevřela do náručí, vévoda ji div nezadusil prudkými polibky a dvojčata se kolem té skupinky dala do divokého válečného tance.

„Dobré nebe! Dítě! Kde jsi byla?“ zvolal pan Otis skoro hněvivě, protože si myslel, že jim schválně vyvedla nějaký bláznivý kousek. „Cecil a já jsme projezdili celý kraj, jak jsme tě hledali, a tvá matka se vyděsila k smrti. Takovéhle žerty si nesmíš už nikdy tropit.“

„Leda ze strašidla! Leda ze strašidla!“ ječela dvojčata, jak křepčila kolem nich.

„Díky bohu, že jsi zase tady, můj drahoušku! Jakživa se už nesmíš ode mne hnout,“ šeptala paní Otisová a líbala chvějící se dítě a hladila je po rozcuchaných zlatých vlasech.

„Tatíčku,“ řekla klidně Virginie, „byla jsem se strašidlem. Už umřelo a musíš se jít na ně podívat. Napáchalo mnoho zlého, ale doopravdy litovalo všeho, co udělalo, a než umřelo, darovalo mi tuhle skřínku s krásnými klenoty.“

Celá rodina na ni zírala v němém ohromení, ale dívka se tvářila naprosto vážně a slavnostně; otočila se a vedla je otvorem v ostění do svažující se tajné chodby a za ní šel Washington s rozžatou svící, kterou sebral ze stolu. Posléze došli k velikým dubovým dveřím, pobitým rezavými hřeby. Když se jich Virginie dotkla, rozlétly se na těžkých stěžejích a všichni se octli v nízké světničce s klenutým stropem a s jedním malinkým zamřížovaným okénkem. Do zdi byl zasazen veliký železný kruh a k němu byl řetězy připoután vyzáblý kostlivec, který ležel jak široký, tak dlouhý na kamenné podlaze; vypadal, jako by se snažil dlouhými bezmasými prsty uchopit starodávnou misku a starodávnou konvici, jež někdo postavil těsně mimo jeho dosah. Džbán byl kdysi zřejmě naplněn vodou, neboť byl uvnitř pokryt zelenou plísní. Na misce nebylo nic, jen kupička prachu. Virginie poklekla vedle kostry, sepjala ručky a počala se tiše modlit, zatímco ostatní hleděli s úžasem na strašlivou tragédii, jejíž tajemství jim teď bylo objasněno.

„Hele!“ vzkřiklo náhle jedno z dvojčat, jež se dívalo ven z okna a pokoušelo se zjistit, v kterém zámeckém křídle je ta světnička umístěna. „Hele! Ta stará uschlá mandloň rozkvetla! Vidím ty květy docela zřetelně, když na ně svítí měsíček.“

„Bůh mu odpustil,“ řekla vážně Virginie a vstala; a vypadala, jako by jí obličej ozářilo nádherné světlo.

„Ach, vy jste anděl!“ zvolal mladý vévoda, vzal ji kolem krku a políbil ji.

CANTERVILlSKÉ STRAŠIDLO VII

VII

Čtyři dny po těchto podivuhodných událostech vyšel asi v jedenáct hodin v noci ze zámku Canterville pohřební průvod. Smuteční vůz táhlo osm černých koní, z nichž každý měl na hlavě veliký chochol z vlajících pštrosích per, a olověnou rakev zakrývala sytě purpurová rouška, na které byl zlatě vyšit cantervillský znak. Po stranách smutečního vozu a po stranách kočárů kráčeli sloužící s rozžatými pochodněmi. Celý ten průvod působil úžasným dojmem. Lord Canterville, který schválně přijel z Walesu, aby se pohřbu zúčastnil, seděl s Virginií v prvním kočáře za rakví. Pak jel vyslanec Spojených států se svou ženou, pak Washington se všemi třemi chlapci a v posledním kočáře seděla paní Umneyová. Ježto ji duch děsil přes padesát let, uznávali všichni, že má právo doprovodit ho na poslední cestě. Vykopali hluboký hrob v rohu hřbitova, právě pod starým tisem, a zádušní mši odsloužil náramně dojemně dvojctihodný pán August Dampier. Po obřadu zhasili sloužící podle starého obyčeje, zachovávaného v rodě Cantervillů, pochodně, a když byla rakev spuštěna do hrobu, vystoupila Virginie a položila na ni veliký kříž z bílých a růžových mandloňových květů. Sotva to učinila, vyplul z mraku měsíc a zaplavil hřbitůvek svým tichým stříbrem a ve vzdáleném mlází začal zpívat slavík. Virginie si vzpomněla, jak duch popisoval zahradu smrti, oči se jí zamžily slzami, a když pak jeli domů, sotva promluvila.

Nazítří, než lord Canterville odjel do města, pan Otis se s ním dal do hovoru o klenotech, jež duch daroval Virginii. Byly úžasné (zvláště jeden rubínový náhrdelník v starém benátském zasazení, vskutku nádherný kousek práce ze šestnáctého století) a měly tak ohromnou cenu, že pan Otis byl v nemalých rozpacích, má-li dceři dovolit, aby si je nechala.

„Mylorde,“ pravil, „vím, že v této zemi se nezcizitelnost majetku mrtvé ruky vztahuje stejně na šperky jako na pozemky, a je mi zcela jasno, že tyto klenoty jsou, nebo by měly být dědičným majetkem vaší rodiny. Musím vás tudíž požádat, abyste si je odvezl do Londýna a považoval je prostě za část svého vlastnictví, jež se k vám vrátila za jistých zvláštních okolností. Co se mé dcery týče, ta je ještě pouhé děcko a zatím se, bohudík, pramálo zajímá o takovéhle náležitosti zbytečného přepychu. Kromě toho jsem se dověděl od své choti, která, musím říci, nemálo rozumí umění – vždyť měla to štěstí, že jako děvče strávila několik zim v Bostonu – že tyto skvosty mají velikou hodnotu peněžní a při prodeji že by dosáhly vysoké ceny. Jistě pochopíte, lorde Canterville, že za těchto okolností nemohu připustit, aby ty klenoty zůstaly v majetku kteréhokoli člena mé rodiny; ostatně, všechny takovéhle daremné cetky a tretky, třebaže se hodí nebo nezbytně patří k důstojnosti britské aristokracie, by naprosto nebyly na místě u lidí, kteří byli vychováni v přísných a věřím, že v nesmrtelných zásadách republikánské prostoty. Jen bych se snad měl zmínit, že Virginie si toužebně přeje, aby si směla ponechat tu skřínku, jako upomínku na vašeho nešťastného, ale pobloudilého předka. Ježto skřínka je nesmírně stará, a proto také značně pochroumaná, nebude vám snad zatěžko její žádosti vyhovět. Já osobně, to přiznávám, zjišťuji se značným překvapením, že mé dítě projevuje zálibu ve všech projevech středověkosti, a dovedu si to vysvětlit jenom tím, že se Virginie narodila v jednom z vašich londýnských předměstí krátce potom, co se má choť vrátila z cesty do Atén.“

Lord Canterville naslouchal proslovu ctihodného vyslance velmi vážně, tu a tam se zatahal za šedé kníry, aby zakryl bezděčný úsměv, a když pan Otis domluvil, potřásl mu srdečně rukou a řekl: „Vážený pane, vaše rozkošná dceruška prokázala mému neblahému předku siru Simonovi velmi důležitou službu a já i moje rodina jsme jí za tu její obdivuhodnou odvahu a podnikavost tuze zavázáni. Ty klenoty patří jasně jí a já na mou duši věřím, že kdybych byl tak bezcitný a připravil ji o ně, že by ten hříšný starý chlapík byl do čtrnácti dnů z hrobu venku a proměnil mi život v peklo. A co se týče toho, že jsou dědičným majetkem, tak tedy dědičným majetkem je jenom to, o čem to prohlašuje závěť nebo právní spis, a o existenci těchto klenotů se pranic nevědělo. Ujišťuji vás, že na ně nemám větší nárok než váš komorník, a řekl bych, že slečna Virginie, až vyroste, bude ráda, že má na sebe hezké věci. Zapomínáte ostatně, pane Otisi, že jste koupil zámek se vším všudy, tedy i se zařízením a se strašidlem, a tak vše, co patřilo strašidlu, přešlo rázem do vašeho vlastnictví, neboť sir Simon, ať už v noci na chodbách prokazoval jakoukoli čilost, z hlediska zákona byl skutečně mrtev a vy jste získal jeho majetek koupí.“

Panu Otisovi dělalo odmítnutí lorda Cantervilla starosti a prosil ho, aby své rozhodnutí znovu uvážil, ale dobrosrdečný šlechtic stál pevně na svém a posléze přiměl vyslance, aby své dceři dovolil, že si smí ten dárek od strašidla ponechat. A když na jaře roku 1890 byla mladá vévodkyně z Cheshiru u příležitosti své svatby představena na dvorní recepci královně, byly její šperky předmětem všeobecného obdivu. Virginie totiž získala šlechtickou korunku, která je odměnou všech hodných amerických děvčátek, a provdala se za svého chlapeckého milence, jakmile dospěl. Oba byli tak rozkošní a tolik se milovali, že se z toho sňatku každý radoval, jenom ne stará markýza z Dumbletonu – která se snažila ulovit vévodu pro jednu ze svých sedmi neprovdaných dcer, a uspořádala proto ne méně než tři nákladné večírky – a kupodivu sám pan Otis. Osobně měl pan Otis mladého vévodu nesmírně rád, ale měl teoretické námitky proti titulům, a abych užil jeho vlastních slov, „nebyl prost obav, aby se uprostřed enervujících vlivů požitkářské aristokracie nezapomnělo na ryzí zásady republikánské prostoty“. Ale jeho námitky byly naprosto přehlasovány, a když kráčel chrámovou lodí u Svatého Jiří na Hanover Square a jeho dcera byla do něho zavěšena, v celičké Anglii nebylo patrně pyšnějšího člověka.

Po líbánkách odjeli vévoda a vévodkyně na zámek Canterville a den po svém příjezdu si odpoledne vyšli na osamělý hřbitov u lesa. Zprvu se s nemalými rozpaky uvažovalo o nápisu na náhrobek sira Simona, ale posléze bylo rozhodnuto vyrýt do něho prostě iniciály jména starého pána a verše z okna v knihovně. Vévodkyně přinesla několik půvabných růží, jež roztrousila po hrobě, a když u něho nějaký čas postáli, vešli do sesutého presbytáře starého opatství. Tam usedla vévodkyně na překocený sloup a její manžel jí ulehl k nohám, kouřil cigaretu a hleděl jí do krásných očí. Znenadání cigaretu odhodil, uchopil svou ženu za ruku a řekl: „Virginie, manželka by neměla mít tajemství před svým manželem.“

„Drahý Cecile! Vždyť já před vámi nemám žádné tajemství.“

„Ó ano, máte,“ odvětil s úsměvem. „Nikdy jste mi neřekla, co se s vámi dělo, když jste byla zavřena s tím duchem.“

„To jsem neřekla nikdy nikomu, Cecile,“ řekla Virginie vážně.

„To vím, ale mně byste to snad říci měla.“

„Prosím vás, neptejte se mě na to, Cecile, to vám říci nemohu. Chudák sir Simon! Jsem mu za mnoho zavázána. Ano, nesmějte se, Cecile, je to pravda. On mi ukázal, co je to život a co znamená smrt a proč je láska silnější než to obojí.“

Vévoda vstal a láskyplně svou ženu políbil.

„Mějte si své tajemství, dokud já budu mít vaše srdce,“ zašeptal.

„To máte odjakživa, Cecile.“

„Jednou to povíte našim dětem, viďte?“

Virginie se zarděla.

NEOBYČEJNÝ MODEL

Jednou odpoledne jsem seděl před Café de la Paix, pozoroval jsem nádheru a ubohost pařížského života, a popíjeje vermut, žasl jsem nad tou podivnou přehlídkou pýchy a bídy, která přede mnou defilovala, když jsem náhle zaslechl, jak mě někdo volá mým jménem. Otočil jsem se a spatřil jsem lorda Murchinsona. Neviděli jsme se od té doby, co jsme byli spolu v koleji, a to bylo bezmála před deseti lety, měl jsem tedy velikou radost, že se s ním opět setkávám, a vřele jsme si potřásli rukou. V Oxfordu jsme bývali velkými přáteli. Nesmírně se mi líbil, protože byl tak hezký, duchaplný a úctyhodný. Říkávali jsme o něm, že by to byl ten nejlepší kamarád, jen kdyby pořád nemluvil pravdu, ale myslím, že jsme se mu právě pro tu jeho otevřenost tím víc obdivovali. Hned jsem viděl, že se hodně změnil. Vypadal neklidně a popleteně a zřejmě byl nad něčím v nejistotě. Bylo mi jasné, že to nemůže být moderní skepticismus, protože Murchinson byl vždycky ten nejzarytější tory a stejně pevně věřil v Pentateuch, jako v sněmovnu lordů; usoudil jsem tedy, že v tom vězí nějaká žena, a zeptal jsem se ho, jestli se už oženil.

„Já ženám dost dobře nerozumím,“ odpověděl.

„Milý Geralde,“ řekl jsem, „ženy jsou na světě proto, abychom je milovali, ne proto, abychom jim rozuměli.“

„Já nemohu milovat, když nemohu důvěřovat,“ odtušil.

„Narazil jsi zřejmě na nějaké tajemství, Geralde,“ zvolal jsem. „Pověz mi o tom něco.“

„Pojeďme někam jinam,“ odpověděl, „tady je plno lidí. Ne, tu žlutou drožku nechci, může mít jakoukoli barvu, jenom ne… Tamhleta bude lepší, ta tmavozelená.“ A za několik okamžiků jsme už jeli klusem k Madeleine5.

„Kam pojedeme?“ ptal jsem se.

„Kam chceš,“ odvětil, „třeba do té restaurace v Bouloňském lesíku. Zůstaneme tam na večeři a ty mi povíš něco o sobě.“

„Nejdřív chci já slyšet něco o tobě,“ řekl jsem. „Prozraď mi to své tajemství.“

Vytáhl z kapsy drobné marokénové pouzdro se stříbrnou sponou a podal mi je. Otevřel jsem je. Uvnitř byla fotografie nějaké ženy. Byla ztepilá a štíhlá a veliké zasněné oči a rozpuštěné vlasy jí propůjčovaly podivuhodnou malebnost. Vypadala jako clairvoyante6 a halila se do drahých kožešin.

„Co si myslíš o té tváři?“ ptal se Murchinson. „Dá se jí věřit?“

Prohlížel jsem si ji pozorně. Připadala mi jako tvář ženy, která má tajemství, ale nedalo se říci, je-li to tajemství dobré, nebo zlé. Její krása byla krásou vymodelovanou z mnoha tajemství – krásou vlastně spíš duchovní než plastickou – a lehounký úsměv, který jí pohrával na rtech, byl příliš vyumělkovaný, aby byl doopravdy líbezný.

„Tak co?“ pobízel mě Murchinson netrpělivě. „Co jí říkáš?“

„Je to Gioconda ve smutku,“ odvětil jsem. „Pověz mi o ní všechno.“

„Teď ne,“ řekl, „až po večeři.“ A začal mluvit o něčem jiném.

Když nám číšník přinesl kávu a cigarety, připomněl jsem Geraldovi jeho slib. Vstal ze židle, prošel se dvakrát nebo třikrát po pokoji, pak se zabořil do křesla a vyprávěl mi tento příběh:

„Jednou k večeru,“ začal, „asi v pět hodin, jsem šel po Bond Street. Byla tam děsná spousta povozů a provoz se téměř úplně zastavil. Těsně u chodníku stál malý žlutý kočár, který, nevím ani proč, upoutal moji pozornost. Když jsem ho míjel, vyhlédla z něho tvář, kterou jsem ti odpoledne ukázal. Okamžitě mě okouzlila. Myslel jsem na ni celý ten večer a celý příští den. Pořád jsem se potuloval po té pitomé ulici, nakukoval jsem do každého povozu a vyhlížel jsem ten žlutý kočár; ale ma belle inconnue7 se nikde neukázala a já si začal nakonec myslet, že se mi o ní jen zdálo. Potom, asi za týden, jsem byl na večeři u madame de Rastail. K tabuli jsme měli zasednout v osm; ale v půl deváté jsme pořád ještě čekali v salóně. Konečně sluha otevřel dokořán dveře a ohlásil lady Alroyovou. A to byla ta žena, kterou jsem hledal. Vstoupila velmi pomalu a vypadala jako měsíční paprsek v šedých krajkách a já byl k svému nesmírnému potěšení vyzván, abych ji doprovodil ke stolu. Když jsme si sedli, poznamenal jsem docela nevinně: ‚Mám dojem, že jsem vás před časem zahlédl v Bond Street, lady Alroyová.‘ Velice zbledla a řekla mi tiše: ‚Ne tak nahlas, prosím vás, někdo by nás mohl slyšet.‘ Mrzelo mě, že jsem začal tak nešťastně, a netečně jsem se pustil do hovoru o francouzských divadelních hrách. Ona promluvila jen zřídka, vždycky tím tichým melodickým hlasem, a zdálo se, že se bojí, aby někdo neposlouchal. Vášnivě, idiotsky jsem se zamiloval a ta nepopsatelně tajuplná atmosféra, která ji obklopovala, vznítila ve mně tu nejpalčivější zvědavost. Když odcházela, což bylo velice brzy po večeři, zeptal jsem se jí, zda bych ji směl navštívit. Okamžik váhala, podívala se kolem dokola, jestli není nikdo nablízku, a pak zašeptala: ‚Ano. Zítra ve tři čtvrti na pět.‘ Prosil jsem pak madame de Rastail, aby mi o ní něco řekla; ale nedověděl jsem se nic jiného, než že je to vdova a že jí patří krásný dům na Park Lane, a poněvadž nějaký otravný vědec spustil hned přednášku o vdovách jako dokladu toho, že v manželství přežívá ten odolnější, odešel jsem domů.

Příštího dne jsem byl přesně v udanou dobu na Park Lane, ale komorník mi řekl, že lady Alroyová právě odjela. Celý nešťastný a hrozně zmatený jsem šel do klubu a po dlouhých úvahách jsem jí napsal dopis, v němž jsem ji prosil, jestli smím zkusit štěstí některé jiné odpoledne. Řadu dní nepřišla žádná odpověď, ale konečně jsem přece jen dostal lísteček, na němž stálo, že bude doma v neděli ve čtyři; a pak tam byl podivný dodatek: ‚Prosím vás, nikdy už mi nepište. Vysvětlím vám to, až se uvidíme.‘ V neděli mě opravdu přijala a byla prostě kouzelná. Ale když jsem odcházel, prosila mě, kdybych měl ještě někdy důvod jí psát, abych ten dopis adresoval paní Knoxové ve Whittakerově půjčovně knih v Green Street. ‚Z jistých důvodů,‘ řekla, ‚si nemohu dávat posílat dopisy do svého domu.‘

Po celou tu sezónu jsem se s ní scházel velmi často, ale ta tajuplná atmosféra ji obklopovala stále. Několikrát mě napadlo, že je v moci nějakého muže, ale tomu jsem nemohl uvěřit, když vypadala tak nepřístupně. Bylo pro mě opravdu těžké vyvodit nějaké závěry, protože ona byla jako takové ty zvláštní křišťály, co člověk vidí v muzeích, ty, co jsou jednu chvíli čiré a jednu chvíli zamžené. Nakonec jsem se rozhodl, že ji požádám, aby si mě vzala. Měl jsem už po krk těch neustálých tajností, kterými obklopovala všechny mé návštěvy a ty nemnohé dopisy, které jsem jí posílal. Napsal jsem jí do té půjčovny, zda bych s ní mohl mluvit příští pondělí v šest. Odpověděla, že ano, a já byl v sedmém nebi. Úplně mě pobláznila, přes všechnu tajemnost, jak jsem si tehdy říkal; teď vidím, že právě pro ni. Ale ne: miloval jsem ji pro ni samotnou. To tajemství mě sužovalo, dohánělo mě k šílenství. Proč jen mě náhoda uvedla na jeho stopu?“

„Tak tys je odhalil?“ zvolal jsem.

„Bohužel asi ano,“ odvětil. „Nu, posuď to sám.

Když přišlo to pondělí, šel jsem na oběd se svým strýcem a asi tak ve čtyři hodiny jsem se ocitl na Marylebone Road. Strýc, jak víš, bydlí u Regent’s Parku. Chtěl jsem se dostat na Piccadilly, a abych si zkrátil cestu, vzal jsem to tou spletí oprýskaných uliček. A najednou jsem před sebou spatřil lady Alroyovou; měla temný závoj a šla velice rychle. Když došla k poslednímu domu v té uličce, vystoupila po schůdcích ke vchodu, vytáhla klíč, otevřela si a vešla dovnitř. Tak tady je to tajemství, řekl jsem si. Přidal jsem do kroku a prohlížel si ten dům. Vypadal jako takové ty baráky, kde se pronajímají pokoje. Na prahu ležel její kapesníček, který tam ztratila. Zvedl jsem ho a strčil si ho do kapsy. Pak jsem začal uvažovat, co bych měl udělat. A došel jsem k závěru, že nemám právo ji špehovat, a odjel jsem do klubu. A v šest jsem byl u ní. Ležela na pohovce a měla na sobě třpytivě stříbrné kimono, zapnuté na jakési podivné měsíční kameny8, jaké pořád nosila. Tvářila se velice roztomile. ‚To jsem ráda, že jste přišel,‘ řekla, ‚celý den jsem nebyla z domu.‘ Zíral jsem na ni s úžasem a podal jsem jí ten její kapesníček, který jsem vytáhl z kapsy. ‚Tohle jste upustila dnes odpoledne v Cumnor Street, lady Alroyová,‘ řekl jsem velmi klidně. Podívala se na mě s hrůzou, ale po kapesníčku ani nesáhla. ‚Co jste tam dělala?‘ zeptal jsem se. ‚Jakým právem se mě vyptáváte?‘ odpověděla. ‚Právem muže, který vás miluje,‘ já na to. ‚Přišel jsem vás dnes požádat, abyste se stala mou ženou.‘ Skryla obličej do dlaní a dala se do hrozného pláče. ‚Musíte mi to vysvětlit,‘ pokračoval jsem. Tu povstala, zahleděla se mi zpříma do očí a řekla: ‚Lorde Murchinsone, nemám, co bych vám vysvětlovala.‘ ‚Šla jste tam na nějakou schůzku,‘ zařval jsem. ‚To je to vaše tajemství!‘ Strašlivě zbledla a řekla: ‚Nešla jsem na žádnou schůzku.‘ ‚Copak vy nedokážete mluvit pravdu?‘ křičel jsem. ‚Já mluvím pravdu,‘ odpověděla. Byl jsem jako pomatený, jako šílený; nevím už, co jsem říkal, ale říkal jsem jí strašné věci. A nakonec jsem se vyřítil z domu. Příští den mi napsala dopis; poslal jsem jí ho neotevřený zpátky a odjel jsem s Alanem Colvillem do Norska. Vrátil jsem se až za měsíc a to první, co jsem si přečetl v Morning Postu, byla zpráva o smrti lady Alroyové. Nachladila se v opeře a v pěti dnech zemřela na zápal plic. Zavřel jsem se doma a s nikým jsem se nestýkal. Já ji tolik miloval! Já ji tak šíleně miloval! Panebože, jak já tu ženu miloval!“

„A šel ses podívat do té ulice, do toho domu?“ zeptal jsem se ho.

„Šel,“ odpověděl. „Jednoho dne jsem tam šel. Musel jsem tam jít; ta nejistota mě trýznila. Zaklepal jsem na dveře a otevřela mi úctyhodně vypadající žena. Ptal jsem se jí, jestli má nějaké pokoje k pronajmutí. ‚Volné vlastně nejsou, pane,‘ odpověděla. ‚Ale dámu, co si je pronajala, jsem neviděla už tři měsíce, a protože mi nájemné zůstala dlužna, tak si ty pokoje můžete vzít.‘ ‚Je to tahle dáma?‘ řekl jsem a ukázal jí fotografii. ‚Ano, to je ona, to je určitě ona,‘ zvolala. ‚Kdypak se vrátí, pane?‘ ‚Ta dáma zemřela,‘ odpověděl jsem. ‚To snad ne, pane!‘ řekla žena. ‚To byla moje nejlepší nájemnice. Platila mi tři guineje týdně jenom za to, že si sem tam přišla posedět v salónku.‘ ‚Scházela se tu s někým?‘ ptal jsem se. Ale žena mě ujišťovala, že ne, že ta dáma vždycky přišla sama a s nikým že se tu nikdy nesešla. ‚Tak co tu proboha dělala?‘ zvolal jsem. ‚Seděla prostě v salónku, pane, četla knížky a někdy si dala čaj,‘ odpověděla žena. Nevěděl jsem, co mám na to říci, dal jsem jí sovereign a šel jsem pryč. Tak co myslíš, že to všechno znamenalo? Tomu, co říkala ta žena, tomu přece nevěříš?“

„Věřím.“

„Tak proč tam lady Alroyová chodila?“

„Milý Geralde,“ odpověděl jsem, „lady Alroyová měla prostě mánii pro tajemství. Ty pokoje si najala jen proto, že jí působilo rozkoš chodit tam se spuštěným závojem a představovat si, že je nějaká hrdinka. Měla vášnivou zálibu v záhadách, ale sama byla pouhá sfinga bez záhady.“

„Opravdu si to myslíš?“

„Jsem si tím jist,“ odvětil jsem.

Vytáhl z kapsy marokénové pouzdro, otevřel je a zahleděl se na fotografii. „No já nevím,“ řekl posléze.

5 Pařížský chrám sv. Magdalény, vystavěný v podobě chrámu řeckého v letech 1764–1842. Pozn. překl.

6 Jasnovidka, věštkyně; v Anglii však rovněž náměsíčnice. Pozn. překl.

7 Má krásná neznámá. Pozn. překl.

8 Drahokam, modravá odrůda orthoklasu. Pozn. překl.

ZLOČIN LORDA ARTURA SAVILA I

Když nejsou peníze, nemá žádnou cenu být okouzlujícím mládencem. Romantická dobrodružství, to je výsada boháčů, nikoli zaměstnání pro nezaměstnané. Chudí by měli být praktičtí a prozaičtí. Stálý příjem je lepší než podmanivý vzhled. Hughie Erskine tyto veliké životní pravdy nikdy nepraktikoval. Chudák Hughie! Po stránce intelektuální, to nutno přiznat, moc nevynikal. V životě neřekl nic duchaplného, ba dokonce ani nic zlomyslného. Ale zato báječně vypadal; měl zvlněné hnědé vlasy, výrazný profil a šedé oči. Byl stejně oblíben u mužů jako u žen a měl všechny přednosti, až na to, že neuměl přijít k penězům. Otec mu odkázal svou šavli od kavalerie a Dějiny anglo-francouzské války v patnácti svazcích. To první si Hughie pověsil nad zrcadlo, to druhé zastrčil do knihovny mezi Ruffova průvodce9 a Baileyho magazín10 a žil ze dvou stovek ročně, kteréžto kapesné mu vyplácela jedna stará teta. Zkoušel všechno možné. Na šest měsíců šel na burzu; ale co si má počít motýl mezi býky a medvědy? O něco déle obchodoval s čajem, ale brzy se mu znechutily i ty nejlepší druhy. Potom se pokoušel prodávat suché šery. Ale to se mu nevyplácelo; šery u něho vysychalo docela. A tak se posléze stal ničím, to jest příjemným mladým mužem, který měl obě ruce levé, dokonalý profil a žádné zaměstnání.

A k dovršení všeho zlého se ještě zamiloval. Ta dívka se jmenovala Laura Mertonová a byla to dcera plukovníka ve výslužbě, který ztratil v Indii dobrou náladu a dobré trávení a ani to, ani ono už nikdy nenašel. Laura Hughieho zbožňovala a on by ji byl na rukou nosil. Tvořili spolu nejhezčí londýnskou dvojici a oba dohromady neměli ani penny. Plukovník měl Hughieho velice rád, ale o zásnubách nechtěl ani slyšet.

„Přijďte ke mně, hochu, až budete mít svých vlastních deset tisíc liber, a potom uvidíme,“ říkával; a v takových dnech vypadal Hughie vždycky velmi otráveně a musel si zajít k Lauře pro útěchu.

Jednou ráno se cestou k Holland Parku, kde Mertonovi bydleli, zastavil u svého dobrého přítele Alana Trevora. Trevor byl malíř. Malování se ovšem v dnešní době vyhne málokdo. Jenže Trevor byl také umělec a umělci jsou dost vzácní. Osobně to byl prapodivný, drsný chlapík s pihovatým obličejem a hrubými zrzavými vousy. Jakmile však vzal do ruky štětec, byl z něho skutečný kumštýř a po jeho obrazech byla dychtivá sháňka. Na Hughiem se mu zpočátku – to nelze zapírat – líbil jenom ten jeho osobní půvab. „Malíři by se měli stýkat jen s lidmi, kteří jsou hloupí a hezcí,“ říkával, „prostě s lidmi, kteří poskytují umělecký požitek, když se na ně díváme, a duševní oddech, když s nimi mluvíme. Svět řídí muži, kteří jsou elegantní, a ženy, které nejsou elegické, nebo by ho aspoň řídit měli.“ Když však poznal Hughieho blíž, oblíbil si ho ještě víc pro jeho jaré, optimistické nálady a laskavou, bezstarostnou povahu a povolil mu neomezené entré11 do svého ateliéru.

Když Hughie vcházel, Trevor právě posledními dotyky štětce dokončoval skvělý obraz starého žebráka v životní velikosti. Žebrák sám stál na vyvýšeném pódiu v koutě ateliéru. Byl to scvrklý děda s obličejem jako pomačkaný pergamen a s nadmíru zbědovaným výrazem. Přes ramena měl přehozen hrubý hnědý plášť, který byl samá díra, těžkopádné boty měl celé spravované a příštipkované, jednou rukou se opíral o sukovici a druhou natahoval pro almužnu ošumělý klobouk.

„To je úžasný model!“ zašeptal Hughie, když si s přítelem potřásli rukou.

„Úžasný model?“ opakoval hlasitě Trevor. „To bych řekl! Takové žebráky, jako je tenhle, denně nepotkáš. To je trouvaille, mon cher12. Oživlé plátno od Velázqueze! Pane na nebi, jakou rytinu by podle něho byl udělal Rembrandt!“

„Chuděra stará!“ pravil Hughie. „Vypadá jako umučení. Ale díky malířům může být asi rád, že takový obličej má, viď?“

„Samozřejmě,“ odvětil Trevor. „Snad bys nechtěl, aby žebráci vypadali šťastně?“

„Kolik dostane takový člověk, když ti stojí modelem?“ ptal se Hughie, když si našel pohodlné místečko na pohovce.

„Šilink za hodinu.“

„A kolik ty dostaneš za ten obraz, Alane?“

„Za tenhle dva tisíce.“

„Liber?“

„Guinejí. Malíři, básníci a lékaři vždycky dostávají honoráře v guinejích.“

„Poslechni, já si myslím, že modelům by se měla dávat provize,“ zvolal se smíchem Hughie. „Pro ně je to zrovna taková námaha jako pro tebe.“

„Neblázni, prosím tě! Jenom to nanášení barev jak člověka utahá! Natož pak to celodenní stání před stojanem! Tobě se to mluví, Hughie, ale já tě ujišťuju, že jsou chvíle, kdy umění málem dosahuje hodnoty ruční práce. Ale teď mi tu nežvaň, já musím dělat. Zapal si cigaretu a buď zticha.“

Po nějaké chvíli vešel sluha a oznámil Trevorovi, že si s ním přeje mluvit rámař.

„Neuteč mi, Hughie,“ řekl Trevor, vycházeje z ateliéru, „já jsem hned zpátky.“

Starý žebrák využil Trevorovy nepřítomnosti k tomu, aby si chviličku odpočal na dřevěné lavici, která stála za ním. Tvářil se tak opuštěně a zbědovaně, že se Hughie neubránil pocitu lítosti a pátral ve svých kapsách po nějakých penězích. Našel jen jeden sovereign a pár měďáků.

„Ten chudák stará,“ pomyslel si, „to potřebuje víc než já, ale to znamená, že si čtrnáct dní nebudu moci vzít drožku.“ A přešel ateliér a strčil žebrákovi do ruky ten sovereign.

Stařec sebou trhl a přes povadlé rty se mu mihl lehký úsměv. „Děkuju vám, pane,“ řekl, „děkuju vám.“

Potom přišel Trevor a Hughie se rozloučil, pořád ještě se trochu červenaje nad tím, co prve udělal. Den strávil s Laurou, dostal rozkošně vyhubováno za svou marnotratnost a domů musel jít pěšky.

Téhož večera, asi v jedenáct hodin, se vydal do klubu Paleta a našel tam Trevora, jak sedí sám a sám v kuřárně a popíjí rýnské se selterskou.

„Tak co, Alane, domaloval jsi ten obraz?“ zeptal se, když si zapálil cigaretu.

„Domaloval i zarámoval, kamaráde,“ odpověděl Trevor. „A mimochodem, tys udělal ohromný dojem. Ten starý model, cos ho u mě viděl, je do tebe celý pryč. Musel jsem mu o tobě všechno povědět – kdo jsi, kde bydlíš, jaký máš příjem, jaké vyhlídky…“

„Alane!“ zvolal Hughie. „To ho asi v noci najdu před domem. Bude na mě čekat. Ale ne, ty si děláš legraci, viď? Ubožák stará! Tak rád bych pro něj něco udělal. Mně to připadá hrozné, že někdo musí žít v takové bídě. Mám doma hromadu starých šatů – myslíš, že by si něco z toho chtěl vzít? Ty jeho cáry se přece úplně rozpadají.“

„Ale vypadá v nich skvostně,“ řekl Trevor. „Ve fraku bych ho nemaloval ani za nic. Co jsou pro tebe cáry, tomu já říkám romantika. Co ty považuješ za chudobu, to je pro mě malebnost. Ale o té tvé nabídce mu povím.“

„Vy malíři nemáte vůbec srdce, Alane,“ řekl Hughie vážně.

„Umělci je srdcem hlava,“ odvětil Trevor. „Ostatně, my máme předvádět svět, jak ho vidíme, ne předělávat to, co o něm víme. À chacun son métier.13 A teď mi pověz, jak se daří Lauře. O tu se ten staroch taky moc zajímal.“

„Ale snad to neznamená, že jsi s ním mluvil i o ní?“ zhrozil se Hughie.

„Mluvil. Ví všechno o neústupném plukovníkovi, o půvabné Lauře a o těch deseti tisících.“

„Tak tys tomu starému žebrákovi povídal o všech mých soukromých záležitostech?“ křičel Hughie a celý zrudl zlostí.

„Milý kamaráde,“ řekl s úsměvem Trevor, „ten starý žebrák, jak ho nazýváš, je jeden z nejbohatších lidí v Evropě. Ten by si mohl hned zítra koupit celý Londýn a vůbec by nevyčerpal své konto. Má v každém hlavním městě svůj vlastní dům, večeří na zlatě, a kdyby ho to napadlo, tak může zabránit Rusku, aby šlo do války.“

„Jak to proboha myslíš?“ zvolal Hughie.

„Tak, jak to říkám,“ pravil Trevor. „Ten staroch, cos ho dnes viděl u mě v ateliéru, je baron Hausberg. Je to můj dobrý přítel, kupuje všecky mé obrazy a tak podobně a před měsícem mi dal za úkol, abych ho namaloval jako žebráka. Que veux-tu? La fantaisie d’un millionnaire.14 Ale musím přiznat, že byl velkolepý v těch svých hadrech, či vlastně v mých hadrech; ty jsem sehnal ve Španělsku.“

„Baron Hausberg!“ zvolal Hughie. „Pane na nebi! A já mu dal sovereign!“ A zhroutil se v křesle jako živý obraz zděšení.

„Tys mu dal sovereign!“ zařval Trevor a div se neskácel smíchy. „Ten už tedy neuvidíš, kamaráde. Son affaire, c’est l’argent des autres.15“

„Proč jsi mi to neřekl hned, Alane?“ řekl Hughie mrzutě. „Nemusel jsem ze sebe dělat takového pitomce.“

„Tak předně mě ani ve snu nenapadlo, Hughie,“ řekl Trevor, „že takhle lehkomyslně rozdáváš almužny. Že bys dal hezké modelce pusu, to chápu, ale že bys dal ošklivému modelu sovereign – ne, to mě na mou duši nenapadlo. Ostatně, já nebyl dneska pro nikoho doma. A když jsi ke mně vpadl, nevěděl jsem, jestli by Hausbergovi bylo milé, kdybych ti ho představil. Nebyl přece v gala.“

„Ten si musí myslet, že jsem úplný trulant!“ řekl Hughie.

„Ale kdepak. Měl výtečnou náladu, když jsi odešel. Pořád se pochechtával a mnul si ty své scvrklé ruce. Bylo mi divné, proč chce o tobě všechno vědět. Ale teď to chápu. Určitě ten tvůj sovereign do něčeho investuje, každého půl roku ti pošle úroky a bude mít do společnosti ohromnou historku.“

„Já mám ale smůlu!“ bručel Hughie. „Udělám nejlíp, když půjdu spát. A ty to, Alane, nikomu neříkej. To bych se pak nemohl ukázat na ulici.“

„Hlouposti! To přece dělá ohromnou čest tvému filantropickému smýšlení, Hughie. A nechoď ještě. Zapal si ještě jednu cigaretu a můžeš mi, jak chceš dlouho, povídat o Lauře.“

Ale Hughie se nedal zadržet a celý nešťastný šel domů. A Alan Trevor se válel smíchy.

Nazítří ráno, když Hughie snídal, přinesl mu sluha navštívenku, na které stálo: Monsieur Gustave Naudin, de la part de M. le baron Hausberg16. „Ten bude určitě chtít, abych se omluvil,“ řekl si Hughie. A přikázal sluhovi, aby toho návštěvníka uvedl.

Do pokoje vstoupil starý šedovlasý pán se zlatými brýlemi a řekl s lehkým francouzským přízvukem: „Mám prosím tu čest hovořit s panem Erskinem?“

Hughie se uklonil.

„Přicházím od pana barona Hausberga,“ pokračoval pán. „Pan baron…“

„Prosím vás, pane, vyřiďte mu, že se mu upřímně omlouvám,“ koktal Hughie.

„Pan baron,“ řekl starý pán s úsměvem, „mi uložil, abych vám zanesl tento dopis.“ A vytáhl zapečetěnou obálku.

Bylo na ní napsáno Svatební dar pro pana Hughieho Erskina a slečnu Lauru Mertonovou od starého žebráka a uvnitř byl šek na deset tisíc liber.

Když si Hughie Lauru bral, byl mu za svědka Alan Trevor a na svatební hostině měl proslov baron Hausberg.

„Modely, z kterých se vyklubou milionáři, jsou hodně vzácné,“ poznamenal Alan. „Ale ještě vzácnější jsou milionáři, z kterých se vyklubou modely dobročinnosti.“

9 Ruff’s Guide to the Turf – v době Wildově oblíbená kniha o anglickém sportu, zvláště dostihovém. Pozn. překl.

10 Bailey’s Monthly Magazine of Sports and Pastimes – anglický měsíčník (rovněž z doby Wildovy), věnovaný sportu a společenským zábavám. Pozn. překl.

11 Vstup, přístup. Pozn. překl.

12 Objev, můj milý! Pozn. překl.

13 Hleď si každý svého. Pozn. překl.

14 Co chceš? Rozmar milionáře! Pozn. překl.

15 Cizí peníze, to je zdroj jeho příjmů. Pozn. překl.

16 Pan Gustave Naudin, z příkazu, od pana barona Hausberga. Pozn. překl.

ZLOČIN LORDA ARTURA SAVILA I

I

Byl to poslední večírek u lady Windermereové před Velikonocemi a v Bentickovském paláci byl ještě větší nával než obvykle. Šest členů vlády přišlo se všemi svými řády a stužkami rovnou od audience u lorda kancléře, všechny krasavice měly na sobě své nejelegantnější róby a v koutě obrazárny stála princezna Sophia z Karlsruhe, nemotorná, tatarsky vyhlížející dáma s maličkýma černýma očima a s obrovskými smaragdy, která hlasitě drmolila špatnou francouzštinou a přehnaně se smála všemu, co se jí řeklo. Věru, sešla se tam podivuhodná směsice lidí. Oslnivé manželky pairů vlídně tlachaly se zuřivými radikály, známí kazatelé se tiskli v jednom chumlu s vynikajícími skeptiky, učiněné hejno biskupů pronásledovalo z místnosti do místnosti kyprou primadonu, na schodišti stálo několik členů Královské akademie, přestrojených za umělce, a v jídelně prý v jednu chvíli došlo k úplné tlačenici géniů. Byl to prostě jeden z nejvydařenějších večírků u lady Windermereové a princezna se tam zdržela skoro až do půl dvanácté.

Jakmile odešla, lady Windermereová se vrátila do obrazárny – kde jeden proslulý národohospodář se slavnostní vážností vykládal vědeckou hudební teorii jakémusi rozhorlenému virtuosovi z Maďarska – a dala se do řeči s vévodkyní z Paisley. Lady Windermereová vypadala báječně s tím svým vznešeným slonovinovým hrdlem, s těma velikánskýma pomněnkovýma očima a s těmi těžkými loknami zlatých vlasů. Ty vlasy byly skutečně z or pur17, ty neměly jen tu bledinkou slámovou barvu, která si v dnešní době spanilé jméno zlata neoprávněně osobuje, ty byly z toho zlata, jaké je vetkáno do paprsků slunečních nebo ztajeno v podivuhodném jantaru; a propůjčovaly jejímu obličeji tak trochu výraz světice kombinovaný s nemalou dráždivostí ženy hříšné. I z hlediska psychologického byla zjevem pozoruhodným. Záhy objevila tu důležitou pravdu, že nic nepůsobí tak dokonalým dojmem nevinnosti jako nerozvážnost, a tak si díky hezké řádce lehkomyslných eskapád, zpolovice zcela neškodných, brzy získala veškerá privilegia osobnosti. Víc než jednou změnila manžela; šlechtický almanach jí dokonce připisuje k dobru trojí manželství; ježto však nikdy nezměnila milence, lidé ji už dávno přestali pomlouvat. Teď jí bylo čtyřicet, neměla žádné děti a vynikala tou nezřízenou vášní pro radovánky, jež je tajemstvím trvalé mladosti.

Náhle se dychtivě rozhlédla po místnosti a řekla svým jasným altem: „Kde vězí můj chiromant?“

„Váš co, Gladys?“ zvolala vévodkyně a bezděky sebou trhla.

„Můj chiromant, vévodkyně. Bez toho se teď vůbec neobejdu.“

„Vy jste vždycky tak originální, milá Gladys,“ zašeptala vévodkyně, usilovně vzpomínajíc, co to vlastně chiromant je; doufala, že to není totéž co manikér.

„Chodí se mi dívat na ruku pravidelně dvakrát týdně,“ pokračovala lady Windermereová, „a vždycky zjistí ohromně zajímavé věci.“

„Pane na nebi,“ řekla si vévodkyně, „tak on je to přece jen nějaký manikér! No ne, to je hrůza! Snad je to aspoň cizinec, pak by se to dalo částečně omluvit.“

„Musím vám ho představit.“

„Představit mi ho?“ vykřikla vévodkyně. „Copak on je tady?“ A honem se dívala, kam odložila svůj drobný vějíř z želvoviny a značně rozdrbaný krajkový šál, aby mohla neprodleně zmizet.

„Ovšemže je tady. Pořádat večírek bez něho, to by mě už ani nenapadlo. Říká, že v mé ruce se zračí ryzí duchovno, a že kdybych měla jen o trošičku kratší palec, byla by se ze mě stala zapřisáhlá pesimistka a byla bych šla do kláštera.“

„Ach ták!“ řekla vévodkyně s pocitem veliké úlevy. „On věstí štěstí, že?“

„Taky neštěstí,“ odpověděla lady Windermereová, „a to v každém množství. Napřesrok například mi hrozí veliké nebezpečí jak na zemi, tak na moři, takže se chystám žít v balónu; jídlo si tam budu večer co večer vytahovat v košíku. To všechno mám vepsáno v malíčku, nebo v dlani, to už teď nevím.“

„Ale to je přece pokoušení prozřetelnosti, Gladys!“

„Má milá vévodkyně, dneska už prozřetelnost dovede pokušení odolávat. Já myslím, že by si každý člověk měl dát číst z ruky aspoň jednou za měsíc, aby věděl, co nemá dělat. Samozřejmě že by to pak dělal stejně, ale taková výstraha je tuze milá. A jestli mi toho pana Podgerse okamžitě někdo nepřivede, tak si pro něj budu muset jít sama.“

„Já ho seženu, když dovolíte, lady Windermereová,“ řekl vysoký hezký mladík, který stál nedaleko a s pobaveným úsměvem naslouchal tomu rozhovoru.

„To byste byl moc hodný, lorde Arture, ale já se bojím, že ho nepoznáte.“

„Nemohu ho nepoznat, je-li tak úžasný, jak ho líčíte, lady Windermereová. Řekněte mi jen, jak vypadá, a já vám ho ve vteřině přivedu.“

„On vůbec nevypadá jako chiromant. Totiž, nevypadá ani tajuplně, ani ezotericky, ani romanticky. Je to takový obtloustlý mužíček s legrační plešatou hlavou a nosí brýle se zlatými obroučkami; tak něco mezi rodinným lékařem a venkovským advokátem. Moc mě to mrzí, ale já za to vážně nemohu. V lidech se člověk prostě nevyzná. Všichni moji známí klavíristi vypadají dočista jako básníci a všichni moji známí básníci zase jako klavíristi. A vzpomínám si, jak jsem si jednou v loňské sezóně pozvala k večeři jednoho strašlivého spiklence z povolání, chlapa, který vyhodil do povětří ohromnou spoustu lidí, neudělal ani krok bez drátěné košile a v rukávě nosil pořád dýku; a víte, že když se objevil, tak vypadal jako roztomilý starý páter a celý večer jenom vtipkoval? Byla s ním veliká legrace, to ano, ale já vám byla hrozně zklamaná. A když jsem se ho zeptala na tu jeho drátěnou košili, tak se dal do smíchu a povídal, že v Anglii je na drátěnou košili moc chladno. No, konečně je tu pan Podgers! Tak pojďte, pane Podgersi, musíte se podívat na ruku vévodkyni z Paisley. To si musíte sundat rukavičku, vévodkyně. Ne, z levé ruky ne, z té druhé.“

„Ale já si vážně myslím, že by se to nemělo, drahá Gladys,“ pravila vévodkyně, mdle si rozepínajíc dosti ušmudlanou glazé rukavičku.

„Nic zajímavého by se nemělo,“ řekla lady Windermereová. „On a fait le monde ainsi.18 Ale musím vás dva seznámit. Vévodkyně, to je pan Podgers, můj oblíbený chiromant. Pane Podgersi, to je vévodkyně z Paisley, a jestli řeknete, že má větší horu luny než já, tak ve vás přestanu věřit.“

„Já určitě vůbec nic takového na ruce nemám, Gladys,“ řekla vévodkyně vážně.

„Vaše Milost má pravdu,“ pravil pan Podgers, hledě na malou tučnou ručku s krátkými hranatými prstíky, „hora luny je zcela nevyvinutá. Zato čára života je vynikající. Ohněte laskavě ručinku v zápěstí. Děkuji! Rascette19 vykazuje trojici velice zřetelných čar. Dožijete se vysokého věku, vévodkyně, a budete nesmírně šťastná. Ctižádost – velmi umírněná, čára rozumu nepřehnaná, čára srdce…“

„No, pane Podgersi, povězte nám něco choulostivého,“ zvolala lady Windermereová.

„Nic by mi nezpůsobilo větší potěšení,“ pravil s úklonou pan Podgers, „jen kdyby se byla vévodkyně něčeho choulostivého dopustila. Musím však bohužel říci, že vidím jen velikou citovou stálost spojenou se silným smyslem pro povinnost.“

„Prosím vás, čtěte dál, pane Podgersi,“ řekla vévodkyně s velice spokojeným výrazem.

„Nikoli nejmenší z četných ctností Vaší Milosti je hospodárnost,“ pokračoval pan Podgers a lady Windermereová vyprskla smíchy.

„Hospodárnost je výborná vlastnost,“ poznamenala samolibě vévodkyně. „Když jsem si brala Paisleyho, měl jedenáct zámků, ale ani jediný dům, v kterém by se dalo bydlet.“

„A teď má dvanáct domů, ale ani jediný zámek,“ řičela lady Windermereová.

„No ano, drahoušku,“ řekla vévodkyně, „ale já mám ráda…“

„Pohodlí,“ doplnil pan Podgers, „a moderní vymoženosti a horkou vodu zavedenou do každé ložnice. A Vaše Milost dělá dobře. Pohodlí je to jediné, co nám může naše civilizace poskytnout.“

„Vystihl jste povahu naší vévodkyně skvěle, pane Podgersi. A teď nám musíte prozradit povahu lady Flory.“ A na pokyn usmívající se hostitelky rozpačitě vystoupila z úkrytu za pohovkou vysoká dívka se skotsky pískovými vlasy a vysedlými lopatkami a vztáhla před sebe dlouhou kostnatou ruku s prsty jako lopatičky.

„Á, klavíristka!“ řekl pan Podgers. „Ano, výtečná klavíristka, nikoli však muzikantka. Velice ukázněná, velice počestná a veliká milovnice zvířat.“

„Správně!“ zvolala vévodkyně a otočila se k lady Windermereové. „Naprosto správně! V Macloskie má Flora dva tucty kolií, a kdyby jí to tatínek dovolil, tak i dům ve městě promění v menažérii.“

„To já dělám se svým domem každý čtvrtek večer,“ hlasitě se rozesmála lady Windermereová, „jenže já mám radši lvy než kolie.“

„Což je vaše jediná chyba, lady Windermereová,“ pravil pan Podgers s pompézní úklonou.

„Žena, která nedokáže dělat své chyby s půvabem, je pouhá ženská,“ zněla odpověď. „Ale musíte nám číst ještě z dalších rukou. Sire Thomasi, teď vy ukažte panu Podgersovi ruku.“ A ihned předstoupil bodře vypadající starý pán v bílé vestě a napřáhl tlustou drsnou ruku s velmi dlouhým prostředníkem.

„Dobrodružné sklony; čtyři dlouhé cesty máte za sebou, jednu před sebou. Třikrát jste zažil ztroskotání lodi. Ne, nikoli, pouze dvakrát, to třetí ztroskotání vám hrozí při příští plavbě. Vyhraněný konzervativec, veliký puntičkář, vášnivý sběratel starožitností. Mezi svým šestnáctým a osmnáctým rokem jste byl vážně nemocen. Asi tak v třiceti jste zdědil velké jmění. Mocný odpor ke kočkám a k radikálům.“

„Úžasné!“ zvolal sir Thomas. „Musíte se taky mé ženě podívat na ruku.“

„Vaší druhé ženě,“ řekl klidně pan Podgers, stále drže ruku sira Thomase, „vaší druhé ženě. Bude mi potěšením.“ Avšak lady Marvelová, žena s melancholickým výrazem, hnědými vlasy a sentimentálními řasami, důrazně odmítla dát si odhalit jak minulost, tak budoucnost. A ruský vyslanec monsieur de Kolov si přes všechno naléhání lady Windermereové dokonce ani nesvlékl rukavice. Ba řada lidí se zřejmě bála i jen stanout tváří v tvář tomu zvláštnímu mužíčkovi s neměnným úsměvem, zlatými brýlemi a bystrýma jiskrnýma očima. A když přímo přede všemi říkal ubohé lady Fermorové, že se ani za mák nezajímá o hudbu, ale zato má mimořádně ráda hudebníky, kdekdo si uvědomil, že chiromantie je věda nanejvýš nebezpečná, věda, které není radno se oddávat, leda v tête-à-tête20.

Ale lord Artur Savile, který neblahý příběh lady Fermorové neznal a pozoroval pana Podgerse s velikým zájmem, nesmírně zatoužil dát si přečíst z ruky svůj osud. Poněvadž se však ostýchal sám na sebe upoutat pozornost, prošel obrazárnou až k místu, kde se usadila lady Windermereová, a s půvabným uzarděním se jí ptal, smí-li pana Podgerse obtěžovat.

„Ale ovšemže smíte,“ řekla lady Windermereová, „proto je přece tady. Všichni moji lvi jsou lvi cvičení, lorde Arture, a skáčou skrze obruče, kdykoli je o to požádám. Jenom vás musím předem varovat, že všechno řeknu Sibyle. Jdeme spolu zítra na oběd, máme poradu o kloboučcích, a jestli pan Podgers zjistí, že jste zlostný, nebo že máte sklon k pakostnici nebo manželku, která žije v Bayswateru, tak to Sibyle samozřejmě všechno povím.“

Lord Artur se usmál a zavrtěl hlavou. „Toho se nebojím,“ řekl. „Sibyla mě zná zrovna tak dobře, jako já znám ji.“

„Ale! To slyším dost nerada. Nejlepší podmínkou šťastného manželství je vzájemné neporozumění. Ne, vůbec nejsem cynická, jen mám zkušenosti, jenže to je celkem totéž. Pane Podgersi, lord Artur Savile umírá touhou, abyste mu četl z ruky. Ale neříkejte mu, že je zasnouben s nejkrásnější londýnskou dívkou, protože to bylo už před měsícem oznámeno v Morning Postu.“

„Prosím vás, drahá lady Windermereová,“ zvolala markýza z Jedburghu, „nechte mi tu pana Podgerse ještě chviličku. Právě mi řekl, že bych měla jít k divadlu, a to mě hrozně zajímá.“

„Jestli vám to opravdu řekl, markýzo, tak ho u vás samozřejmě nenechám. Okamžitě pojďte sem, pane Podgersi, a čtěte z ruky lordu Arturovi.“

„Když tedy nesmím k divadlu,“ řekla markýza, a vstávajíc z pohovky, trucovitě ohrnula ret, „musíte mi aspoň dovolit, abych šla do divadla.“

„Ale to ano. Toho představení se zúčastníme všichni,“ řekla lady Windermereová. „Tak spusťte, pane Podgersi, a ať nám povíte něco pěkného! Lord Artur patří k mým hlavním miláčkům.“

Ale když pan Podgers spatřil ruku lorda Artura, pozoruhodně zbledl a neřekl nic. Celý se zachvěl a hustým obočím mu zaškubala jakási podivná znervózňující křeč, což se mu stávalo, když ho něco vyvedlo z míry. Pak mu na žlutém čele jako jedovatá rosa vyvstalo několik ohromných krůpějí potu a jeho tlusté prsty byly náhle studené a lepkavé.

Lordu Arturovi ty zvláštní známky rozčilení ovšem neušly a sám pocítil – po prvé v životě – strach. Měl tisíc chutí vyřítit se z místnosti, ale ovládl se. Bude lepší dovědět se to nejhorší než být ponechán v této odporné nejistotě.

„Čekám, pane Podgersi,“ řekl.

„Všichni čekáme,“ křikla tím svým prudkým, netrpělivým způsobem lady Windermereová, ale chiromant neodpověděl.

„Artur má zřejmě jít k divadlu,“ řekla markýza z Jedburghu, „a pan Podgers se mu to bojí říci, když jste se na něj prve tak utrhla.“

Pan Podgers náhle pustil pravici lorda Artura a chopil se jeho levice, tak hluboce se skláněje, aby si ji prohlédl, že se zlaté obroučky jeho brýlí div nedotýkaly její dlaně. Na okamžik se jeho tvář proměnila v bílou masku děsu, rychle však zase nabyl své sang-froid21, vzhlédl k lady Windermereové a pravil s vynuceným úsměvem: „To je ruka okouzlujícího mladého muže.“

„No ovšem!“ přitakala lady Windermereová. „Ale bude z něho taky okouzlující manžel? To bych ráda věděla.“

„Ze všech okouzlujících mladých mužů se stávají okouzlující manželé,“ děl pan Podgers.

„Já myslím, že manžel by neměl být moc podmanivý,“ zašeptala zadumaně markýza z Jedburghu, „to je nebezpečné.“

„Děťátko moje, manželé nejsou nikdy moc podmaniví,“ zvolala lady Windermereová. „Ale já chci znát podrobnosti. Jedině podrobnosti jsou zajímavé. Copak lorda Artura čeká?“

„Nu, v nejbližších měsících se lord Artur vydá na cestu…“

„No ovšem, na svatební cestu!“

„A ztratí někoho z příbuzenstva.“

„Doufám, že ne sestru,“ řekla soucitným tónem markýza.

„Sestru určitě ne,“ odvětil pan Podgers a chlácholivě máchl rukou, „jen někoho ze vzdáleného příbuzenstva.“

„Tak to jste mě strašlivě zklamal,“ řekla lady Windermereová. „Nemám, co bych Sibyle zítra řekla. O vzdálené příbuzné se přece už dneska nikdo nestará, ti vyšli z módy už před lety. Ale snad aby přece jen měla doma černé hedvábí; v nejhorším případě se v něm vždycky dá chodit do kostela. A teď pojďme k večeři. Ostatní nám sice už jistě všechno snědli, ale snad tam bude trochu horké polévky. François dělával kdysi znamenitou polévku, ale teď ho tak rozčiluje politika, že se už na něho nemohu spolehnout. Kéž by si ten generál Boulanger dal pokoj! Ale vy jste jistě unavena, vévodkyně.“

„Vůbec ne, drahá Gladys,“ odvětila vévodkyně, kolébajíc se ke dveřím. „Nesmírně jsem se pobavila a ten manikér, totiž chiromant, je ohromně zajímavý. Kampak jen jsem si dala ten svůj želvovinový vějíř, Floro? Á, děkuju, sire Thomasi, mockrát děkuju. A ten krajkový šál, Floro? Á, děkuju, sire Thomasi, jste hrozně laskav.“ A konečně se té důstojné bytosti podařilo sejít ze schodů, aniž upustila flakónek s voňavkou častěji než dvakrát.

Po celý ten čas stál lord Artur Savile u krbu a pořád ho ovládala ta hrůza, pořád měl ten nesnesitelný pocit blížícího se zla. Smutně se usmál na svou sestru, když ho plavně míjela, zavěšena do lorda Plymdalea, rozkošná v růžovém brokátu a s perlami, a patrně přeslechl, že ho lady Windermereová volá, aby šel s ní. Myslel na Sibylu Mertonovou a představa, že by něco mohlo vstoupit mezi něho a ji, mu zakalila oči slzami.

Při pohledu na něj by se bylo mohlo říci, že Nemesis ukradla Athéně její štít a ukázala mu hlavu Gorgony. Vypadal jako zkamenělý a jeho obličej byl v té melancholii jakoby z mramoru. Až dodnes žil zjemnělým a přepychovým životem mladíka skvělého původu i majetku, životem vzácně osvobozeným od ubohých trampot, životem vzácně krásné, jinošské bezstarostnosti; a teď po prvé si uvědomil strašné tajemství osudu, hrozivý význam prokletí.

A jak mu to všechno připadalo šílené a nestvůrné! Je to možné, že do jeho ruky je vepsán – značkami, které on sám nemůže přečíst, ale jež dovede dešifrovat někdo jiný – nějaký děsivý tajný hřích, nějaký krvavě rudý symbol zločinu? A neexistuje možnost úniku? Což nejsme nic víc než šachové figurky, postrkované neviditelnou silou, než nádoby, jež hrnčíř modeluje podle svých představ buď pro pocty, nebo pro zostuzení? Jeho rozum se proti tomu bouřil, a přece cítil, že nad ním visí nějaká tragédie a že byl znenadání vyzván, aby vzal na sebe nesnesitelné břímě. Jak šťastni jsou herci! Ti si mohou vybrat, zda vystoupí v tragédii, nebo v komedii, zda budou trpět, nebo se veselit, smát se, nebo prolévat slzy. Ve skutečném životě je to docela jinak. Většinou jsou muži i ženy přinuceni vytvářet role, pro něž vůbec nemají schopnosti. Naši Guildensternové hrají Hamleta a naši Hamleti musejí šprýmovat jako princ Jindra. Svět je sice divadlo, ale hra je mizerně obsazena.

Náhle vstoupil do místnosti pan Podgers. Když spatřil lorda Artura, zarazil se a jeho neúhledný, tlustý obličej zežloutl jaksi do zelenava. Zraky obou mužů se setkaly a okamžik bylo ticho.

„Vévodkyně si tu někde nechala jednu rukavičku, lorde Arture, a poprosila mě, abych se po ní podíval,“ promluvil konečně pan Podgers. „Á, už ji vidím, je na pohovce! Poroučím se.“

„Pane Podgersi, musím vás důrazně požádat, abyste mi dal jasnou odpověď na otázku, kterou vám položím.“

„Až někdy jindy, lorde Arture, vévodkyně mě už jistě vyhlíží. Musím bohužel jít.“

„Tady zůstanete! Vévodkyně nikam nespěchá.“

„Dámy nemáme nechat čekat, lorde Arture,“ řekl pan Podgers s tím svým nanicovatým úsměvem. „Krásné pohlaví rádo ztrácí trpělivost.“

Jemně vykrojené rty lorda Artura se nedůtklivě a opovržlivě zvlnily. Chudák vévodkyně mu v té chvíli připadala pramálo důležitá. Přešel místností až k panu Podgersovi a natáhl k němu ruku.

„Řekněte mi, co jste tu viděl!“ pravil. „A řekněte mi pravdu! Musím znát pravdu. Nejsem žádné dítě.“

Oči za zlatě obroubenými brýlemi zamžikaly a pan Podgers nepokojně přešlápl z nohy na nohu, zatímco si jeho prsty nervózně pohrávaly s honosným řetízkem od hodinek.

„A proč si myslíte, lorde Arture, že jsem ve vaší ruce viděl víc, než jsem vám řekl?“

„Vím, že jste tam viděl víc, a musím vědět co. Zaplatím vám. Dám vám šek na sto liber.“

Zelená očka na okamžik zazářila, ale hned byla zase bezvýrazná.

„Guinejí?“ řekl posléze tichým hlasem pan Podgers.

„Beze všeho. Pošlu vám ten šek hned zítra. V kterém jste klubu?“

„Já nejsem v žádném klubu. Totiž, právě teď v žádném nejsem. Moje adresa zní… ale dovolte, abych vám dal svou vizitku.“ A pan Podgers vylovil z kapsičky u vesty mrňavou tuhou navštívenku s pozlacenými hranami a s hlubokou úklonou ji podal lordu Arturovi, který si na ní přečetl:

SEPTIMUS R. PODGERS chiromant z povolání 103a West Moon Street

„Ordinuji od deseti do čtyř,“ zamumlal pan Podgers mechanicky, „a rodinám poskytuji slevu.“

„Tak honem!“ křikl velice pobledlý lord Artur a zvedl k věštci ruku.

Pan Podgers se nervózně rozhlédl a pak zatáhl těžkou portiéru na dveřích.

„Bude to chviličku trvat, lorde Arture, snad abyste se raději posadil.“

„Honem, pane!“ znovu křikl lord Artur a zlostně dupl na vyleštěnou podlahu.

Pan Podgers se usmál, vytáhl z náprsní kapsy maličkou lupu a pečlivě ji očistil kapesníkem.

„Tak můžeme začít,“ řekl.

17 Ryzí zlato. Pozn. překl.

18 Tak už to na světě chodí. Pozn. překl.

19 Termín z chiromantie: vnitřní část zápěstí. Pozn. překl.

20 Důvěrná rozmluva mezi čtyřma očima. Pozn. překl.

21 Chladnokrevnost. Pozn. překl.

ZLOČIN LORDA ARTURA SAVILA II

II

O deset minut později se lord Artur, obličej zbledlý hrůzou a oči divé hořem, vyřítil z Bentickovského paláce, prorazil si cestu davem sloužících v kožiších, kteří stáli kolem široké stříšky z pruhovaného plátna, postavené před vchodem, a vypadal, jako by neviděl a neslyšel. Noc byla palčivě studená a plynové lucerny na náměstí blikaly a plápolaly v řezavém větru; ale lord Artur měl ruce rozpálené horečkou a čelo jako v ohni. Šel a šel a chůzi měl skoro jako opilý. Jeden policista, kterého míjel, se po něm zvědavě podíval, a jakýsi žebrák, jenž se vybelhal z klenutého průchodu s úmyslem požádat o almužnu, se polekal, když uviděl strast větší, než byla jeho.

Jednou se lord Artur zastavil pod lucernou a zadíval se na své ruce. Měl dojem, že už teď na nich rozeznává krvavou skvrnu, a z chvějících se rtů se mu vydral tichý výkřik.

Vražda! Tu v nich viděl ten chiromant. Vražda! I sama noc už o tom asi věděla a do ucha mu o tom hučel i bezútěšný vítr. Temné kouty v ulicích toho už byly plné. Šklebilo se to na něj i z domovních střech.

Nejdříve zamířil k Hyde Parku; jeho šeré stromoví jako by ho přitahovalo. Znaveně se přitiskl ke kovovému plotu, ochlazoval si skráně o jeho zvlhlý kov a naslouchal chvějivému tichu zeleně. „Vražda! Vražda!“ říkal si stále a stále, jako kdyby tím opakováním mohl zmírnit děsivost toho slova. Hrozil se zvuku vlastního hlasu, a přitom skoro doufal, že ho třeba uslyší ozvěna a probudí ze snů dřímající město. Pocítil dokonce bláznivou touhu zastavit jednoho náhodného chodce a všechno mu vypovědět.

Pak přešel Oxford Street a potuloval se úzkými uličkami, plnými hanby. Dvě ženy s nalíčenými tvářemi se mu pošklebovaly, když šel kolem nich. Odněkud z tmavého dvorku se ozývaly nadávky a rány a po nich ječivé výkřiky a na vlhkém prahu jednoho domu viděl lord Artur hrbatá zosobnění nouze a staroby. Zmocnila se ho podivná lítost. Byly ty dítky hříchu a bídy stejně předurčeny k tomuto konci, jako on je předurčen k tomu svému? Jsou to zrovna tak jako on pouhé loutky nějakého obludného představení?

Co ho však drtilo, to nebylo mystérium utrpení, ale ta komedie v něm; ta jeho naprostá bezúčelnost, ten groteskní nedostatek smyslu. Jak to všechno postrádá souvislost! Jak je to všechno bez ladu a skladu! Ohromoval ho ten nesouzvuk mezi dnešním zpozdilým optimismem a opravdovými životními skutečnostmi. Vždyť byl ještě velmi mladý.

Po nějakém čase se ocitl před marylebonským kostelem. Tichá třída se podobala dlouhé stuze vyleštěného stříbra, sem a tam postrakacené temnými arabeskami měnících se stínů. Do daleka se vinula řada blikajících luceren a před jedním domkem, obehnaným zdí, stála osamělá drožka, v níž spal kočí. Lord Artur rychle zamířil směrem k Portland Place a chvílemi se ohlížel, jako by se bál, že jde někdo za ním. Na rohu Rich Street stáli dva muži a četli si malou vyhlášku na plakátovišti. Lorda Artura zachvátila podivná zvědavost a zabočil přes ulici k nim. Když přišel blíž, padlo mu do oka slovo vražda, vysázené černým písmem. Zarazil se a tváře mu zalila sytá červeň. To oznámení nabízelo odměnu za jakoukoli informaci, jež by mohla vést k dopadení muže střední výšky, ve věku mezi třicátým a čtyřicátým rokem, s buřinkou, v černém plášti a kostkovaných kalhotách a s jizvou na pravé líci. Četl si to znovu a znovu a v duchu uvažoval, jestli toho ubožáka opravdu dopadnou a kde asi přišel k té jizvě. Možná že jednoho krásného dne bude po londýnských zdech vylepeno i jeho jméno. Jednoho krásného dne bude možná i na jeho hlavu vypsána odměna.

To pomyšlení ho zděsilo, že se mu až udělalo nevolno. Otočil se na podpatcích a prchal do noci.

Kudy jde, to si sotva uvědomoval. Později si matně vzpomínal, že se potácel labyrintem špinavých domů, že zabloudil v obrovité pavučině pochmurných ulic a teprve za jasného úsvitu se konečně dostal na Piccadilly Circus. Když se pak loudal domů k Belgrave Square, potkal veliké káry, mířící ke Covent Garden. Povozníci příjemných opálených tváří a hrubých kudrnatých vlasů si ve svých bílých halenách vyšlapovali ráznými dlouhými kroky, práskali biči a chvílemi na sebe pokřikovali; na ohromném šedém koni, který byl v čele těch řinčících potahů, seděl buclatý klučík s kytkou petrklíčů na děravém klobouku, ručkama se pevně držel hřívy a smál se na celé kolo; a vysoké kupy zeleniny vypadaly proti ranní obloze jako hromady nefritu, jako hromady zeleného nefritu na pozadí růžových plátků jakési divukrásné růže. Lord Artur pociťoval zvláštní dojetí, které si nedovedl vysvětlit. V tom křehkém půvabu jitra bylo cosi nevýslovně tklivého a mladý muž přemýšlel o všech dnech, které se rozbřeskují v kráse a končí v bouři.

Vždyť i tito venkované s těmi drsnými dobrosrdečnými hlasy a bezstarostnými způsoby vídají vlastně zcela neobvyklý Londýn. Londýn bez nočních hříchů a denního kouře, metropoli sinavou, strašidelnou, pusté město hrobů. Co si o tom městě asi myslí? Vědí vůbec něco o jeho nádheře a o jeho hanbě, o jeho šílených, šarlatově zbarvených radovánkách a o jeho hrůzném hladu, o všem, co od úsvitu do soumraku počíná a pohřbívá? Pro ně je to patrně jen tržiště, kam přivážejí na prodej své plodiny, kde pobudou nanejvýš pár hodin a odkud odjedou, když jsou ulice ještě tiché a domy ponořené do spánku. Lord Artur se za nimi díval se zalíbením. I s tou svou neotesaností, v těch těžkých okovaných botách a s tou neladnou chůzí přinášeli s sebou kus Arkádie. Bylo na nich znát, že žijí s přírodou a ta že je naučila klidu. Lord Artur jim záviděl všechno to, co neznali.

Ve chvíli, kdy došel na Belgrave Square, byla už obloha slabounce modrá a v zahradách začínali švitořit ptáci.

ZLOČIN LORDA ARTURA SAVILA III

III

Když se lord Artur probudil, bylo už dvanáct a do pokoje mu skrze hedvábné záclony slonovinové barvy proudilo polední slunce. Vstal a vyhlédl z okna. Nad velikým městem se vznášel lehký opar horka a střechy domů byly jako z matného stříbra. Dole na náměstí se v rozkmitané zeleni jako bílí motýli míhaly nějaké děti a chodník byl plný lidí mířících k sadům. Ještě nikdy se lordu Arturovi nezdál život rozkošnější, ještě nikdy se necítil tak dalek špatností.

Pak mu komorník přinesl na podnosu šálek čokolády. Když ji vypil, odhrnul těžkou portiéru z broskvového plyše a vstoupil do koupelny. Shora, skrze tenké onyxové desky se do ní měkce vkrádalo světlo a voda v mramorové nádrži se třpytila jako měsíční kámen. Kvapně se do ní vnořil, až se chladivé vlnky dotkly jeho hrdla a vlasů, a potom se do ní potopil i celou hlavou, jako kdyby chtěl ze sebe smýt špínu nějaké hanebné vzpomínky. Když z vody vystoupil, byl bezmála klidný. V té chvíli ho cele ovládl skvostný pocit tělesný, což se u delikátně utkaných povah přihází velmi často, neboť smysly, stejně jako plameny, dovedou právě tak očišťovat jako hubit.

Po přesnídávce se natáhl na divan a zapálil si cigaretu. Na římse krbu stála v rámu ze vzácného starého brokátu veliká fotografie Sibyly Mertonové, jak ji po prvé spatřil na plese u lady Noelové. Přeladně utvářená hlavinka se lehce skláněla k jedné straně, jako kdyby štíhlý, třtinu připomínající krk mohl stěží unést břímě tolika krás; rty se trochu rozvíraly a vypadaly jako stvořené pro sladkou hudbu; a ze zasněných očí hleděla všecka něžná čistota dívčího věku. V hebkých přiléhavých šatech z crêpe de chine22 a s velikým vějířem v podobě listu vypadala jako jedna z těch útlých figurek, jež lze nalézt v olivových hájích u Tanagra; i v jejím postoji a držení těla bylo něco z řecké graciéznosti. Nebyla však petite23. Měla prostě dokonalé proporce – což je tak vzácné ve věku, kdy tolik žen dosahuje buď nadživotní velikosti, nebo naprosté bezvýznamnosti.

Teď, když se na ni díval, byl lord Artur proniknut hroznou lítostí, jaká se rodí z lásky. Cítil, že kdyby se s ní oženil, když mu nad hlavou visí rozsudek vraždy, spáchal by zradu podobnou zradě Jidášově, hřích horší, než o jakém se kdy snilo Borgiovi. Jaké by je to čekalo štěstí, když on může být každou chvíli povolán, aby vyplnil proroctví vepsané mu do dlaně? Jaký by to žili život, dokud osud drží na vážkách ten děsný úděl? Ten sňatek je nutno za každou cenu odložit. K tomu se už pevně rozhodl. Třebaže tu dívku tak žhavě miloval, třebaže pouhý dotek jejích prstů, když seděli vedle sebe, rozechvíval každičký nerv v jeho těle úžasnou rozkoší, jasně rozpoznával, jaká je jeho povinnost, a plně si uvědomoval, že nemá právo si ji vzít, dokud nespáchá tu vraždu. Teprve potom bude moci se Sibylou Mertonovou stanout před oltářem a vložit jí svůj život do rukou bez obav, že se dopouští špatnosti. Teprve potom ji bude moci sevřít do náručí s vědomím, že se za něho nikdy nebude muset červenat, že nikdy nebude muset v zahanbení klopit hlavu. Nejdříve si musí odbýt tu vraždu; a čím dříve, tím lépe pro oba.

Mnozí muži v jeho postavení by byli dali přednost pohodlné cestičce milkování před trnitým výstupem k povinnosti; avšak lord Artur byl příliš svědomitý, aby kladl požitky nad zásady. V jeho lásce bylo víc než pouhá vášeň; Sibyla znamenala pro něho symbol všeho dobrého a ušlechtilého. Na okamžik pocítil zcela přirozený odpor k tomu, co mu bylo uloženo vykonat, ale to záhy přešlo. Srdce mu říkalo, že to nebude hřích, ale oběť; a rozum mu připomínal, že mu stejně nic jiného nezbývá. Musel si vybrat, chce-li žít pro sebe, nebo pro druhé, a třebaže úkol, který dostal, byl nepochybně hrůzný, věděl, že nesmí připustit, aby sobectví triumfovalo nad láskou. Každý z nás bývá dříve či později vyzván, aby učinil podobné rozhodnutí – každému z nás bývá jednou položena podobná otázka. Lorda Artura to potkalo záhy – dříve než mu zkazil povahu vypočítavý cynismus středního věku, dříve než mu rozleptal srdce mělký módní egocentrismus dnešní doby – a on před svou povinností nezaváhal. Jeho štěstím ovšem také bylo, že nebyl žádný snílek nebo zahálčivý dilettante24. Kdyby byl býval takový, pak by byl váhal, jako Hamlet, a nerozhodnost by byla zmařila jeho předsevzetí. On byl však člověk v podstatě praktický. Život znamenal pro něho spíše činy než uvažování. Měl prostě tu vlastnost ze všech nejvzácnější – zdravý rozum.

Ty divé, zmatené pocity z uplynulé noci byly už v tuto chvíli beze zbytku ty tam a na své šílené bloudění z ulice do ulice, na lítá muka svého rozrušení se teď lord Artur ohlížel téměř zahanbeně. Vedle jeho nynějších nefalšovaných strastí připadalo mu to všechno neskutečné. Jak jen mohl být tak bláhový a rozhorlovat se a rozhořčovat nad něčím, co je nevyhnutelné!

Teď ho trápil jediný problém: koho z toho světa sprovodit? Nebyl totiž slepý ke skutečnosti, že vražda – stejně jako obřady světa pohanského – vyžaduje nejen kněze, ale také oběť. Ale ježto nebyl génius, neměl žádné nepřátele a byl si ovšem také vědom, že teď není vhodný čas k ukojení nějaké osobní zášti nebo nechuti, neboť poslání, k němuž byl vybrán, bylo vznešeně a slavnostně vážné.

Napsal si tedy na arch dopisního papíru seznam svých přátel a příbuzných a po pečlivé úvaze se rozhodl pro lady Clementinu Beauchampovou, milou starou dámu, která bydlela v Curzon Street a byla jeho vzdálenou tetou z matčiny strany. Měl lady Clem, jak jí každý říkal, odjakživa velmi rád, a poněvadž byl sám značně zámožný, zdědiv v den své plnoletosti celé jmění po lordu Rugbym, nepřicházelo tu v úvahu, že by měl z její smrti nějaký mrzký finanční prospěch. Věru čím déle o tom přemýšlel, tím přesvědčivější měl pocit, že teta je ta pravá osoba, a ježto si uvědomoval, že každý odklad by byl nepoctivostí vůči Sibyle, rozhodl se pustit se okamžitě do příprav.

Především se ovšem musel vyrovnat s chiromantem; usedl tedy k sheratonskému psacímu stolku, který stál nedaleko okna, vystavil šek na 105 liber, splatný na řád pana Septima Podgerse, vložil ho do obálky a nařídil sluhovi, aby ho doručil do West Moon Street.

Pak si zatelefonoval do svých stájí pro kočár a oblékl se do vycházkových šatů. Když vycházel z pokoje, ohlédl se na fotografii Sibyly Mertonové a přísahal, že ať se stane cokoli, nikdy jí neprozradí, co udělal pro její blaho, že provždy uchová jen ve svém srdci tajemství své obětavosti.

Cestou do Buckinghamského klubu se zastavil v květinářství a poslal Sibyle nádherný koš narcisů s něžně bílými okvětími a jásavě žlutočervenými korunkami, a jakmile dorazil do klubu, odebral se rovnou do knihovny, zazvonil a nařídil číšníkovi, aby mu přinesl citrónovou limonádu a nějakou knihu o jedech. Došel už totiž k úsudku, že jed bude při té nepříjemné akci prostředkem nejvhodnějším. Všechno, co zavánělo osobním násilím, se mu nesmírně protivilo, nemluvě o tom, že si toužebně přál zavraždit lady Clementinu nějak tak, aby to nevzbudilo pozornost veřejnosti, ježto nesnesl pomyšlení, že by ho lady Windermereová předváděla jako svého zvlášť proslulého lva nebo že by jeho jméno figurovalo v článcích společenských plátků. Musel také myslet na Sibyliny rodiče, kteří byli poněkud staromódní a mohli by se případně postavit proti jeho sňatku, kdyby se vyskytlo něco jako skandál, ačkoli si byl jist, že kdyby jim mohl vyložit holá fakta toho případu, byli by určitě první, kdož by dovedli pochopit pohnutky, které ho vedly. Měl prostě všechny důvody, aby se rozhodl pro jed. Ten je zaručeně spolehlivý, nehlučný a vylučuje nutnost drastických scén, k nimž měl jako každý Angličan zakořeněný odpor.

Ve vědě o jedech se však pohříchu vůbec nevyznal, a ježto číšník nedokázal najít v knihovně nic jiného než Ruffova průvodce a Baileyho magazín, jal se police knihovny prohledávat sám a posléze přišel na sličně vázanou Farmakopoeu25 a na výtisk Erskinovy Toxikologie, vydané péčí Sira Mathewa Reida, předsedy Královské lékařské komory a jednoho z nejstarších členů Buckinghamského klubu, do něhož byl zvolen omylem místo někoho jiného; toto contretemps26 vedení klubu tak rozzuřilo, že když se objevil ten pravý kandidát, byl jednomyslně odmítnut. Technická terminologie obou knih byla však pro lorda Artura notnou hádankou a už začal litovat, že v Oxfordu nevěnoval větší pozornost klasickým jazykům, když tu v druhém dílu Erskina našel velmi poutavý a vyčerpávající výklad o vlastnostech akonitinu, psaný obstojně srozumitelnou angličtinou. To je přesně ten jed, který potřebuje! Účinkuje rychle, ba téměř okamžitě, nepůsobí pražádné bolesti, a když se požije v želatinové kapsličce – tak to právě doporučuje sir Mathew –, nemá ani nepříjemnou chuť. Lord Artur si tudíž poznamenal na manžetu, jaké množství postačí na smrtící dávku, vrátil knihy, odkud je vzal, a vydal se po St. James’s Street k veliké lékárně pánů Pestla a Humbeyho. Pana Pestla, který aristokracii obsluhoval vždycky osobně, žádost lorda Artura značně udivila a velice uctivým tónem zamumlal cosi o nutnosti lékařského předpisu. Jakmile však lord Artur vysvětlil, že to potřebuje pro ohromného norského hafana, kterého je nucen se zbavit, jelikož jeví známky počínající vztekliny a dvakrát už kousl do lýtka kočího, pan Pestle se naprosto uklidnil, vyslovil lordu Arturovi obdiv nad jeho znalostmi z toxikologie a okamžitě dal žádaný přípravek vyhotovit.

Lord Artur vložil kapsličku do hezké maličké stříbrné bonboniérky, kterou zahlédl v jedné výkladní skříni v Bond Street, zahodil ošklivou lékárnickou krabičku od Pestla a Humbeyho a ihned se rozjel k lady Clementině.

„Poslechněte, monsieur le mauvais sujet27,“ zvolala stará dáma, když vstoupil do pokoje „pročpak vy se na mě jakživ nepřijdete podívat?“

„Vždyť já nenajdu chviličku ani pro sebe, milá lady Clem,“ řekl s úsměvem lord Artur.

„To asi proto, že celé dny couráte po městě se slečnou Sibylou Mertonovou, nakupujete chiffons28 a žvaníte nesmysly. Já nechápu, proč lidi nadělají s tím ženěním a vdáváním tolik cirátů. Nám se za mých mladých let ani nesnilo, že bychom mohli takhle vrkat a cukrovat na veřejnosti, ba ani v soukromí ne.“

„Ujišťuji vás, lady Clem, že jsem Sibylu neviděl celých čtyřiadvacet hodin. Ta teď, pokud vím, patří jen a jen svým modistkám.“

„Aha, tak proto jdete navštívit takovou ošklivou starou bábu, jako jsem já! Aspoň kdybyste si vy muži vzali ze mě ponaučení! On a fait des folies pour moi29 – a koukejte, co je ze mě teď! Jsem prolezlá revmatismem, nosím paruku a pořád mám špatnou náladu. Nebýt drahé lady Jansenové, která mi posílá všechny nejnemravnější francouzské romány, které sežene, nevím, jak bych ty dny přežila. Doktoři, ti nejsou vůbec k ničemu, ti dovedou jenom tahat z lidí peníze. Nemají ani medicínu, aby mě tak nepálila žáha.“

„Na to právě jsem vám přinesl lék, lady Clem,“ pravil lord Artur vážně. „Něco báječného, vynalezl to nějaký Američan.“

„Americké vynálezy moc ráda nemám, Arture, ne, ne, ty ráda nemám. Přečetla jsem v poslední době pár amerických románů, a ty neměly hlavu ani patu.“

„Ale tohle má hlavu i patu, lady Clem. Tohle vás vyléčí dokonale, spolehněte se. Musíte mi slíbit, že to vyzkoušíte.“ A lord Artur vytáhl z kapsy krabičku a podal ji staré dámě.

„No, ta krabička je rozkošná, Arture. Opravdu mi ji věnujete? A tohle je ta báječná medicína? Vypadá jako bonbónek. Já si ji vezmu hned.“

„Pane na nebi, to ne!“ vykřikl lord Artur a pevně ji chytil za ruku. „To nesmíte, lady Clem! To je homeopatická medicína, a kdybyste si ji vzala, když vás zrovna žáha nepálí, tak by vám strašně uškodila. Počkejte, až vás to zase chytí, a pak si ji vemte. A to budete koukat, jaký to bude mít účinek.“

„Já bych si to nejradši vzala hned,“ řekla lady Clementina, zvedajíc maličkou průhlednou kapsličku s rozhoupanou bublinou tekutého akonitinu proti světlu. „Určitě je to výborné. Já totiž sice nesnáším doktory, ale hrozně ráda užívám medicíny. Ale prosím, schovám si to, až mě to zas popadne.“

„A kdy to asi bude?“ ptal se dychtivě lord Artur. „Bude to brzy?“

„Já doufám, že teď budu mít pokoj aspoň týden. Hrozně mě to potrápilo včera ráno. Ale člověk nikdy neví.“

„Ale do konce tohoto měsíce vás to určitě ještě chytne, viďte, lady Clem?“

„To asi bohužel ano. Ale vy jste dneska samá účast, lorde Arture! Ta Sibyla vás vážně vychovala. Ale teď musíte běžet, protože ke mně přijde na večeři pár strašně nudných lidí, které člověk nepřiměje, aby někoho pomlouvali, a kdybych se teď trošku neprospala, tak u té večeře, jak se znám, nevydržím vzhůru. Sbohem, Arturku, a pozdravujte Sibylu. A moc vám děkuju za tu americkou medicínu.“

„Nezapomenete si ji vzít, lady Clem, viďte, že ne?“ řekl lord Artur a zvedl se.

„To víte, že ne, vy hlupáčku. Jste moc hodný, že na mě tak myslíte, a já vám napíšu, kdybych toho potřebovala víc.“

Lord Artur odešel z domu lady Clementiny ve výtečné náladě a s pocitem nesmírné úlevy.

A večer si rozumně pohovořil se Sibylou Mertonovou. Řekl jí, že se znenadání ocitl v hrozně svízelné situaci, z níž mu čest a smysl pro povinnost nedovolují se vyvléci; že tedy jejich sňatek musí být prozatím odložen, protože do té doby, než se z té strašlivé šlamastyky vymotá, není člověkem svobodným. Snažně ji prosil, aby mu důvěřovala a neměla žádné pochybnosti o jejich budoucnosti. Všechno dobře dopadne, jen je třeba mít trpělivost.

Ten rozhovor se odehrál ve skleníku domu pana Mertona v Park Lana, kde lord Artur jako obyčejně večeřel. Sibyla vypadala šťastnější než kdy jindy a lord Artur byl na okamžik v pokušení zachovat se zbaběle, napsat si lady Clementině o tu pilulku a nechat běžet dál přípravy k svatbě, jako kdyby na světě neexistoval žádný pan Podgers. Leč brzy se projevilo jeho lepší já a on nezakolísal, ani když se mu Sibyla vrhla v pláči do náruče. Krásný pocit, který zčeřil jeho smysly, dotkl se také jeho svědomí. Uvědomil si, že by se dopustil špatnosti, kdyby kvůli několika měsícům rozkoší poplenil tak čisťounký život.

Zůstal u Sibyly až skoro do půlnoci, utěšoval ji a za to se sám dával utěšovat a nazítří odcestoval časně zrána do Benátek, když předtím napsal mužný, pevný dopis panu Mertonovi, že svatbu je nutno odložit.

22 Hedvábná látka; krepdešín. Pozn. překl.

23 Malá. Pozn. překl.

24 Původně samouk, který má ušlechtilou zálibu v něčem, pro co není odborně vzdělán; dnes v hanlivém smyslu nedouk, zvláště v umění. Pozn. překl.

25 Úředně vydaná kniha předpisů pro přípravu léků. Pozn. překl.

26 Nedopatření. Pozn. překl.

27 Pane uličníku. Pozn. překl.

28 Ženské šaty, paráda, hadříky. Pozn. překl.

29 Kvůli mně se muži něco nabláznili. Pozn. překl.

ZLOČIN LORDA ARTURA SAVILA IV

IV

V Benátkách se sešel se svým bratrem lordem Surbitonem, který tam náhodou připlul na své jachtě z Korfu. Oba mladí muži strávili spolu rozkošných čtrnáct dní. Dopoledne se projížděli na koních po Lidu nebo se v dlouhé černé gondole plavili křížem krážem po zelených kanálech; odpoledne si obyčejně zvali hosty na jachtu, a večer jídali u Floriana a pak vždy vykouřili bezpočtu cigaret na Piazze.

Přesto však nebylo lordu Arturovi nijak blaze. Den co den pročítal v Timesech sloupce úmrtních oznámení, doufaje, že tam najde zprávu o skonu lady Clementiny, ale den co den se dožil zklamání. Začínal se bát, že tetu stihla nějaká nehoda, a často litoval, že jí hned tenkrát nedovolil vzít si ten akonitin, když tolik toužila vyzkoušet jeho účinek.

I v dopisech od Sibyly, třebaže byly plné lásky, důvěry a něhy, se často ozýval velmi smutný tón a lord Artur míval chvílemi dojem, že už je od ní odloučen navždy.

Lord Surbiton měl po čtrnácti dnech Benátek až po krk a rozhodl se odjet podél pobřeží do Ravenny, neboť se dověděl, že v tamním Pinetu jsou skvostné lovy na sluky. Lord Artur zprvu rozhodně odmítal jet s ním, ale Surbiton, kterého měl neobyčejně rád, ho nakonec přesvědčil, že kdyby zůstal u Danielliho sám, ukousal by se tam nudou, a tak patnáctého ráno za silného severovýchodního větru vypluli na dosti neklidné moře. Zalovili si znamenitě a bezstarostný život na čerstvém vzduchu vrátil zas tvářím lorda Artura zdravou barvu. Ale kolem dvaadvacátého se ho znovu začal zmocňovat neklid, protože nevěděl, co je s lady Clementinou, a přes všechny Surbitonovy protesty se posléze rozjel vlakem zpátky do Benátek.

Když vystupoval z gondoly na schodišti před hotelem, sám hoteliér mu vyběhl naproti se svazkem telegramů. Lord Artur mu je přímo vyškubl z ruky a rychle je otvíral. Všechno se zdařilo! Lady Clementina v noci ze sedmnáctého náhle zesnula.

První myšlenka lorda Artura platila Sibyle a hned jí telegraficky oznámil, že se neprodleně vrací do Londýna. Nato přikázal sluhovi, aby hned večerní poštou odeslal jeho věci, poslal gondoliérům, kteří ho vozili, pětinásobek toho, co jim byl dlužen podle jejich tarifu, a pak lehkým krokem a s rozjásaným srdcem vyběhl do svého apartmá. Tam ho čekaly tři dopisy. Jeden byl od Sibyly a překypoval účastenstvím a projevy soustrasti. Z těch druhých dvou byl první od jeho matky a druhý od právního zástupce lady Clementiny. Toho osudného večera byla zřejmě stará dáma na večeři u vévodkyně a kdekoho tam okouzlila svým vtipem a espritem, odešla však dost brzy domů, naříkajíc, že ji pálí žáha. Ráno ji pak našli v posteli mrtvou a bylo zjevno, že skonala bezbolestně. Okamžitě byl povolán sir Mathew Reid, ale pochopitelně se už nedalo nic dělat a pohřeb byl stanoven na dvaadvacátého. Několik dní před svou smrtí sepsala lady Glementina poslední vůli a odkázala lordu Arturovi svůj domek v Gurzon Street s veškerým zařízením, všechny své osobní movitosti a obrazy, s výjimkou sbírky miniatur, která má připadnout její sestře lady Margaret Ruffordové, a ametystového náhrdelníku, který má dostat Sibyla Mertonová. Celý ten majetek nemá valnou cenu, ale pan Mansfield, tetin právní zástupce, si naléhavě přeje, aby se lord Artur vrátil pokud možno ihned, ježto lady Clementina zanechala spoustu nezaplacených účtů a nevedla si žádné knihy příjmů a vydání.

Lorda Artura velice dojalo, že na něho lady Clementina tak laskavě pamatovala, a uvědomoval si, že velkou zásluhu o to má pan Podgers. Ale láska k Sibyle převládla nad všemi jeho ostatními pocity a vědomí, že splnil svou povinnost, naplnilo ho klidem a uspokojením. Když dorazil do Londýna, cítil se dokonale šťastný.

Mertonovi ho uvítali velice mile. Sibyle musel slíbit, že už nikdy nepřipustí, aby se cokoli postavilo mezi ně, a svatba byla pevně stanovena na den sedmého června. Život mu znovu připadal jasný a krásný a všechna jeho někdejší radostnost se mu zase vrátila.

Avšak jednoho dne, když se Sibylou a s právním zástupcem lady Clementiny chodil po domě v Gurzon Street, pálil balíky vybledlých dopisů a vyprazdňoval zásuvky plné starého haraburdí, dívce se pojednou vydral z hrdla polohlasitý radostný výkřik.

„Copak jste to našla, Sibylo?“ ptal se lord Artur a s úsměvem vzhlédl od své práce.

„Tuhle roztomilou stříbrnou bonboniérku, Arture. Jé, ta je hezounká! A taková zvláštní! Viďte, že si ji mohu vzít? Ty ametysty mi stejně nebudou slušet, dokud mi nebude přes osmdesát.“

Byla to ta krabička, v níž byl před časem akonitin.

Lord Artur se zarazil a tváře se mu lehce uzarděly. Skoro už zapomněl, co udělal, a že mu to teď připomněla právě Sibyla, kvůli níž všechny ty úzkosti přestál, to mu připadalo jako neuvěřitelná shoda okolností.

„Ovšemže si ji můžete vzít, Sibylo. Tu jsem chudince lady Clem dal já.“

„Děkuju, Arture. A mohu si nechat taky ten bonbónek? To jsem nevěděla, že lady Clementina měla ráda cukroví. Myslela jsem, že to byla taková intelektuálka.“

Lord Artur smrtelně zbledl a mozkem mu prolétla strašlivá myšlenka.

„Bonbónek, Sibylo? Jaký bonbónek?“ řekl ochablým, chraptivým hlasem.

„Je tu všeho všudy jen jeden. A vypadá nějak staře a zaprášeně, takže na něj nemám vůbec chuť. Ale co je vám, Arture? Vždyť vy jste jako křída!“

Lord Artur přeběhl pokoj a chňapl po krabičce. Ležela v ní ta jantarová kapslička s bublinou jedu. Tak lady Clementina zemřela přirozenou smrtí!

Otřes z toho objevu ho div neporazil. Mrštil kapsličkou do krbu a se zoufalým výkřikem se sesul na pohovku.

ZLOČIN LORDA ARTURA SAVILA V

V

Druhý odklad svatby velice zarmoutil pana Mertona a lady Julie, která si už k těm obřadům dala ušít šaty, usilovně přemlouvala Sibylu, aby se s lordem Arturem prostě rozešla. Ale Sibyla už vložila do Arturových rukou celý svůj život, a tak, třebaže svou matku horoucně milovala, žádná z námitek lady Julie neotřásla její věrností. A pokud jde o samotného lorda Artura, tomu trvalo celé dny, než se probral ze svého strašného zklamání, a na nějaký čas mu dočista povolily nervy. Záhy se však uplatnil jeho vynikající zdravý rozum a jeho logický a praktický duch ho nenechal dlouho na pochybách o tom, co má dělat. Když jed tak dokonale selhal, je zřejmě nutno udělat pokus s dynamitem nebo s nějakou jinou výbušninou.

Probral tedy znovu seznam svých přátel a příbuzných a po pečlivé úvaze se rozhodl vyhodit do povětří svého strýce, který byl děkanem v Chichesteru. Děkan, člověk velice učený a kultivovaný, měl neobyčejnou zálibu v hodinách a nashromáždil už báječnou sbírku přerůzných ukazatelů času od patnáctého století až po dnešek, a tak se lord Artur domníval, že mu tento koníček dobrého děkana dává jedinečnou možnost uskutečnit, co si předsevzal. Kde sehnat ďábelský stroj, to byl ovšem zcela jiný problém. Londýnský adresář neposkytoval v tomto směru žádné informace, a požádat o radu Scotland Yard, to se lordu Arturovi zdálo pramálo slibné, protože tam vždycky vědí o akcích dynamitníků, teprve když dojde k nějaké explozi, a i pak toho vědí pramálo.

Najednou si však vzpomněl na svého přítele Ruvalova, mladého Rusa velice revolučního smýšlení, s kterým se minulou zimu seznámil u lady Windermereové. Hrabě Ruvalov se udánlivě zabýval psaním životopisu Petra Velikého a do Anglie přijel prostudovat dokumenty, vztahující se k údobí, kdy se zde tento car zdržoval jako lodní tesař; všeobecně se však soudilo, že je to agent nihilistů a že ho ruské vyslanectví v Londýně moc rádo nevidí, o tom nebylo nejmenších pochyb. Lord Artur si byl jist, že to je člověk, jakého potřebuje, a jednou ráno se za ním rozjel do jeho bytu v Bloomsbury, aby ho požádal o radu a o přispění.

„Tak vy jste se dal se vší vážností na politiku?“ pravil hrabě Ruvalov, když mu lord Artur vyložil, proč přišel; ale lord Artur, který se nerad chlubil jakýmkoli cizím peřím, se cítil povinen doznat, že se ani sebeméně nezajímá o sociální otázky a že ten ďábelský stroj potřebuje k účelům ryze rodinným, jež se týkají pouze a jedině jeho samého.

Hrabě Ruvalov na něj několik okamžiků ohromeně zíral a pak, vida, že mluví zcela vážně, napsal na kus papíru nějakou adresu, opatřil ten papír parafou a podal mu ho přes stůl.

„Scotland Yard by za tuhle adresu dal spoustu peněz, kamaráde.“

„Ten ji nedostane, to se nebojte,“ zvolal se smíchem lord Artur; vřele stiskl mladému Rusovi ruku, seběhl dolů, přečetl si tu adresu a nařídil kočímu, aby ho zavezl na Soho Square.

Tam ho propustil a zvolna kráčel po Greek Street, až dorazil k místu zvanému Bayle’s Court. Prošel průchodem a ocitl se v bizarní cul-de-sac30, kterou zřejmě okupovala nějaká prádelna, neboť mezi domy tu byla rozprostřena učiněná síť z prádelních šňůr a v ranním vzduchu se třepotalo bílé prádlo. Došel až na konec a zaklepal na dveře zeleného domku. Po nějaké chvíli, během níž se každičké okno do dvora proměnilo v nepřehledný chumel civějících tváří, otevřel ty dveře cizinec značně neurvalého vzhledu a velmi bídnou angličtinou se návštěvníka zeptal, v jaké přichází záležitosti. Lord Artur mu podal papírek, který dostal od hraběte Ruvalova. Když se na něj cizinec podíval, uklonil se a uvedl lorda Artura do velmi ošumělého průčelního salónku v přízemí a za několik okamžiků se přihnal Herr Winckelkopf, jak ho nazývali v Anglii, u krku ubrousek, značně potřísněný vínem, a v levici vidličku.

„Posílá mě k vám hrabě Ruvalov,“ řekl lord Artur a uklonil se, „a já bych si s vámi nesmírně rád krátce pohovořil v jisté obchodní věci. Jmenuji se Smith, Robert Smith, a přál bych si, abyste mi opatřil nějaké výbušné hodiny.“

„Velice mě těší, lorde Arture,“ pravil se smíchem bodrý malý Němec. „Neděste se, prosím, to je moje povinnost kdekoho tady znát, a vás jsem, jak si vzpomínám, viděl jednou večer u lady Windermereové. Doufám, že se Její Milosti daří dobře. Nesedl byste si laskavě ke mně, než dojím snídani? Mám tu báječnou pâté31 a moji přátelé tvrdí ve své laskavosti, že moje rýnské je lepší než to, co se podává na německém vyslanectví.“ A lord Artur neměl ani kdy se vzpamatovat z údivu nad tím, že byl poznán, a už seděl v zadním pokoji, popíjel z bleděžlutého vinného poháru s císařským monogramem přelahodné markobrunnské a co nejpřátelštěji se bavil s věhlasným konspirátorem.

„Pro export se výbušné hodiny příliš nehodí,“ pravil Herr Winckelkopf. „I když totiž úspěšně projdou celnicí, železniční doprava je tak nespolehlivá, že obyčejně explodují, dřív než došly na místo určení. Ale jestli je chcete pro domácí potřebu, pak vám mohu dodat zboží prvotřídní a zaručuji vám, že budete s jeho účinkem spokojen. Smím se však zeptat, pro koho je to určeno? Jestli pro policii, nebo pro někoho, kdo je ve spojení se Scotland Yardem, pak vám bohužel posloužit nemohu. Angličtí detektivové jsou naši nejlepší přátelé a já se vždy znovu a znovu přesvědčuji, že když se spolehneme na jejich hloupost, můžeme dělat, co je nám libo. Z těch tedy nemohu postrádat ani jediného.“

„Ujišťuji vás,“ řekl lord Artur, „že s policií to nemá společného pranic. Abych řekl pravdu, ty hodiny mají být pro chichesterského děkana.“

„No ne! To já neměl tušení, že smýšlíte tak vyhraněně protinábožensky. Tak smýšlí dneska velmi málo mladých lidí.“

„Bohužel mě přeceňujete, Herr Winckelkopf,“ pravil lord Artur s uzarděním. „O teologii nevím vůbec nic.“

„Je to tedy záležitost čistě soukromá?“

„Čistě soukromá.“

Herr Winckelkopf pokrčil rameny, odešel z pokoje a vrátil se za několik minut s kulatou tabulkou dynamitu, velikou asi jako penny, a s hezkými, nevelkými francouzskými hodinami, na nichž stála soška svobody zhotovená z falešného zlata a šlapající po hydře despotismu.

Lord Artur se rozzářil, když ty hodiny spatřil. „To je přesně to, co potřebuji,“ zvolal. „Jen mi vysvětlete, jak to funguje.“

„Ó, to je moje tajemství,“ odvětil Herr Winckelkopf, hledě na svůj vynález pohledem oprávněně pyšným. „Povězte mi, kdy si přejete, aby to vybuchlo, a já na ten okamžik nařídím aparát.“

„Dneska máme úterý. Kdybyste to mohl odeslat hned…“

„To nepůjde. Dodělávám důležité věci pro několik svých přátel v Moskvě. Ale mohl bych to odeslat zítra.“

„Úplně postačí,“ řekl zdvořile lord Artur, „když to bude doručeno zítra večer nebo ve čtvrtek ráno. A ten okamžik výbuchu, ten bychom stanovili řekněme na pátek, přesně na poledne. V tu dobu bývá děkan vždycky doma.“

„Na pátek na poledne,“ opakoval Herr Winckelkopf a poznamenal si to do veliké účetní knihy, kterou měl na psacím stole vedle krbu.

„A nyní mi laskavě povězte,“ řekl lord Artur, vstávaje ze židle, „kolik jsem vám dlužen.“

„To je taková maličkost, lorde Arture, že bych si za to nerad něco účtoval. Dynamit přijde na sedm šilinků, šest pencí, hodiny dělají tři libry deset a poštovné asi tak pět šilinků. S radostí vždycky vyhovím přátelům hraběte Ruvalova.“

„Ale vždyť jsem vám tím přidělal práci, Herr Winckelkopf.“

„Ó nikoli. Pro mě je to potěšení. Já nepracuji pro peníze, žiji výhradně pro své umění.“

Lord Artur tedy položil na stůl čtyři libry, dva šilinky a šest pencí, poděkoval malému Němci za jeho laskavost, a když se mu podařilo odmítnout pozvání, aby se příští sobotu dostavil na malou studenou večeři a seznámil se s několika anarchisty, vyšel z domu a zamířil k Hyde Parku.

Příští dva dny prožil ve stavu krajního rozčilení a v pátek ve dvanáct hodin odjel do klubu a čekal tam na nejnovější zprávy. Ten tupec kustod však celé odpoledne vyřizoval jen depeše z různých částí země, oznamující dostihové výsledky, rozsudky v rozvodových řízeních, povětrnostní zprávy a tak podobně a telegraf vyťukával jen nudné podrobnosti o celonočním zasedání v poslanecké sněmovně a o bezvýznamné panice na burze. Ve čtyři hodiny přišly konečně večerníky a lord Artur se ztratil do knihovny, odnášeje si Pall Mall, St. James’s Gazette, Globe a Echo, což nesmírně popudilo plukovníka Goodchilda, jenž si chtěl přečíst zprávy o řeči, kterou pronesl ráno v Mansion House (o jihoafrických misiích a o tom, jak by bylo záhodno mít v každé provincii černého biskupa) a z jistých důvodů byl silně zaujat proti Evening News. Ani v jedněch novinách však nebyla ani sebemenší zmínka o Chichesteru a lordu Arturovi bylo jasno, že jeho atentát se zřejmě nezdařil. Byla to pro něho strašlivá rána a na nějaký čas mu opět vypověděly službu nervy.

Herr Winckelkopf, k němuž zašel hned nazítří, překypoval složitými omluvami a nabídl se, že dodá zdarma jiné hodiny nebo pouze za pořizovací cenu kufřík s nitroglycerinovými bombami.

Ale lord Artur už ztratil všechnu důvěru v třaskaviny a sám Herr Winckelkopf uznával, že dnes se všechno tak falšuje, že ani dynamit se už nedostane v čistém složení.

Nicméně, i když připouštěl, že s tím strojkem bylo asi něco v nepořádku, neztrácel naději, že by ty hodiny pořád ještě mohly explodovat, a jako příklad uvedl barometr, který kdysi poslal vojenskému guvernérovi v Oděse a který, třebaže byl načasován, aby vybuchl za deset dní, vybuchl až někdy za tři měsíce; pak sice, pravda, rozmetal na prach pouze služebnou, jelikož guvernér už před šesti týdny odjel z města, ale aspoň prokázal, že dynamit jako ničivá síla je v součinnosti s řídícím mechanismem agens mocný, byť poněkud nedochvilný.

Tyto úvahy lorda Artura trochu utěšily, ale i v tomto směru byl odsouzen ke zklamání; za dva dny, když doma vystupoval po schodišti, zavolala ho vévodkyně do svého budoáru a ukázala mu dopis, který právě přišel z děkanství.

„Jana píše rozkošné dopisy,“ pravila vévodkyně. „Tenhle poslední si musíš přečíst. Ten je zrovna tak dobrý jako romány, co nám posílají z půjčovny.“

Lord Artur vzal dopis matce z ruky. Stálo v něm:

V děkanství v Chichesteru, 27. května.

Předrahá tetičko,

mnohokrát Vám děkuji za ten flanel pro sdružení Dorka32 a také za ten kartoun. Zcela s Vámi souhlasím, že je to nerozum, když chce ta chudina nosit pěkné věci, jenže dneska je kdekdo takový radikál a bezbožník, že lidi těžko přesvědčíte, že by se neměli snažit oblékat jako vyšší vrstvy. Já už vážně nevím, kam to spějeme. Jak správně říkává tatíček ve svých kázáních, žijeme v dobách úpadku víry.

Doma jsme měli velikou legraci s hodinami, které minulý čtvrtek poslal tatíčkovi nějaký neznámý obdivovatel. Přišly vyplaceně v dřevěné bedýnce z Londýna. Tatíček se domnívá, že mu je poslal někdo, kdo četl to jeho pozoruhodné kázání „Jest svévole svobodou?“, jelikož na těch hodinách je ženská postava, která má na hlavě cosi, o čem tatíček říká, že je to frygická čapka. Mně se nezdá moc slušivá, avšak tatíček říká, že je historická, tak je to s ní asi v pořádku. Parker ty hodiny vybalil a tatíček si je postavil na krb do knihovny a my jsme tam všichni v pátek v poledne seděli, když tu jsme slyšeli, právě když hodiny odbíjely dvanáctou, takový bzukot a z podstavce té figurky se vyvalil maličký obláček kouře a ta bohyně svobody spadla a o mřížku před krbem si přerazila nos. Marie se dost polekala, ale ono to bylo tak legrační, že James a já jsme se váleli smíchy, a dokonce i tatíčka to pobavilo. Když jsme pak ty hodiny prohlíželi, tak jsme přišli na to, že je to vlastně takový budík, a že když se nařídí na určitou hodinu a pod takové kladívko se dá trošku střelného prachu a kapsle, tak to bouchne, kdy člověk chce. Tatíček říkal, že to v knihovně zůstat nesmí, když to dělá rámus, a tak si to Reggie odnesl do pokojíčku, kde se učí, a tam si celý den dělá maličké výbuchy. Myslíte, že by měl Artur radost, kdyby něco takového dostal jako svatební dar? Zřejmě je to teď v Londýně móda. Tatíček říká, že by to mohlo udělat mnoho dobrého, jelikož to názorně ukazuje, že svoboda nemůže vydržet, ale že musí padnout. Tatíček říká, že svobodu vymysleli za Francouzské revoluce. Strašné, že?

Já teď musím jít do Dorky a přečtu jim tam ten Váš ohromně poučný dopis. Svatá pravda, nejdražší tetičko, ten Váš názor, že lidé jejich životní úrovně by měli nosit jen to, co jim nesluší. Musím říci, že je to až absurdní, ty jejich starosti o parádu, když je tolik důležitějších věcí na tomto i na onom světě. Mám radost, že ten květovaný popelín se Vám tak dobře osvědčil a ty krajky že se netrhají. Ten žlutý satén, co jste mi laskavě darovala, si vezmu ve středu k panu biskupovi a myslím, že bude vypadat moc pěkně. Dala byste na něj mašle, nebo ne? Paní Jenningsová říká, že teď se mašle moc nosí a spodnička že by měla mít volánky. Reggie zrovna udělal další výbuch a tatíček nařídil, aby se ty hodiny daly do stáje. Myslím si, že teď se už tatíčkovi nelíbí tolik jako v první chvíli, i když se pořád cítí polichocen, že mu někdo poslal tak hezounkou a důmyslnou hračku. Je z toho vidět, že lidé čtou jeho kázání a že si z nich berou ponaučení.

Tatíček vzkazuje pozdravení a James, Reggie i Marie ovšem také a já doufám, že strýčka Cecila už tolik nezlobí ta jeho pakostnice, a velice na Vás, drahá tetičko, vzpomínám.

Vaše milující neteř

Jane Percyová

P. S. Napište mi, prosím Vás, ohledně těch mašlí. Jenningsová tvrdí, že je to velká móda.

Lord Artur se na ten dopis díval tak vážně a nešťastně, že se vévodkyně dala do smíchu.

„Arture, miláčku,“ zvolala, „jakživa už ti neukážu psaní od mladé dívky. Ale co jí mám napsat o těch hodinách? Já si myslím, že je to ohromný nápad. Sama bych si takové hodiny přála.“

„Já na nich nic zvláštního nevidím,“ řekl lord Artur se smutným úsměvem, políbil matku a odešel z pokoje.

Když došel nahoru, vrhl se na pohovku a do očí se mu nahrnuly slzy. Udělal pro tu vraždu, co jen mohl, a v obou případech ho naprosto bez jeho viny stihl nezdar. Tolik se snažil splnit svou povinnost a teď měl dojem, jako by ho zradil sám osud. Skličovalo ho poznání, jak neplodná jsou dobrá předsevzetí, jak marná je snaha zachovat se ušlechtile. Snad aby ten sňatek nadobro odvolal. Sibylu by to ovšem bolelo, ale tak vznešenou povahu, jako má ona, nemůže přece bolest zkazit. A jemu, jemu je už všecko jedno. Vždycky je někde nějaká válka, v které chlap může padnout, vždycky se najde nějaký důvod, pro který chlap může dát svůj život, a ježto jemu už neposkytuje život žádná potěšení, smrt ho nikterak neděsí. Ať osud ten rozsudek nad ním vykoná! On už nehne ani malíčkem, aby mu pomohl.

V půl osmé se oblékl a odešel do klubu. Tam byl Surbiton s partou mladíků a lord Artur s nimi musel povečeřet. Ale jejich bezobsažné řeči a jalové žerty ho nebavily, a tak si vymyslel, že má jakousi schůzku, a odešel, jakmile jim přinesli kávu. Když vycházel z klubu, kustod mu odevzdal dopis. Herr Winckelkopf ho v něm vyzýval, aby ho zítra večer navštívil a prohlédl si výbušné paraplíčko, které funguje při rozevření; je to nejnovější vynález, který mu byl právě doručen ze Ženevy. Lord Artur roztrhal dopis na malé kousíčky. Už se rozhodl, že zanechá všeho experimentování.

Pak zabrousil na nábřeží Temže a dlouhé hodiny proseděl u řeky. Z hřívy hnědožlutých mraků vykukoval měsíc, připomínající oko nějakého lva, a vydutou nebeskou klenbu zdobily nesčetné hvězdy jako zlatý poprašek na purpurové báni. Na kalných vlnách řeky se tu a tam objevila nákladní lodice a odplula po proudu a v semaforech u trati se střídala zelená a šarlatová podle toho, jak po mostě rachotily vlaky. Po čase zadunělo z vysoké věže westminsterského paláce dvanáct úderů a pokaždé, když zazněl ten melodický zvon, noc jako by se zachvěla. Pak světla u trati zhasla, až na jedinou osamělou lucernu, zářící jako veliký rubín na nějakém ohromném stěžni, a hřmění města zesláblo.

Ve dvě hodiny se lord Artur zvedl a loudal se směrem k Blackfriars. Jak se zdá všechno neskutečné! Jako v nějakém zlém snu. Domy na druhé straně řeky vypadaly, jako by byly vystavěny z temnoty. Bylo by se dalo říci, že stříbro a stíny zmodelovaly svět zcela nově. Ohromná kupole chrámu sv. Pavla působila v zšeřelém vzduchu dojmem bubliny.

Když lord Artur dorazil ke Kleopatřině jehle, spatřil člověka, opřeného o zábradlí a hledícího na řeku, a když došel blíž k němu, ten člověk zvedl hlavu a přímo na obličej mu dopadlo světlo plynové lucerny.

Byl to chiromant pan Podgers! Nikdo se nemohl zmýlit v té tlusťoučké, rozměklé tváři, v těch brýlích se zlatými obroučkami, v tom nanicovatém úsměvu, v těch smyslných ústech.

Lord Artur se zastavil. Hlavou mu bleskl skvělý nápad. Tiše se zezadu přikradl k panu Podgersovi. Pak ho znenadání popadl za nohy a shodil ho do Temže. Ozvalo se hrubé zaklení, těžké šplouchnutí a pak bylo všude ticho. Lord Artur se dychtivě zahleděl přes zábradlí, ale z chiromanta už nebylo vidět nic, jen cylindr, dělající piruety v měsícem ozářeném víru. A po chvíli se i ten cylindr potopil a po panu Podgersovi nezůstala žádná zjevná stopa. Jen na okamžik se lordu Arturovi zazdálo, že zahlédl nemotornou, nestvůrnou postavu, škrábající se na schody u mostu, a popadl ho děs z nového nezdaru, ale ukázalo se, že je to jen hra odražených světel, a když z mraku vysvitl měsíc, všecko to zmizelo. Konečně snad tedy splnil výnos sudby. Zhluboka vydechl úlevou a na rty mu přišlo jméno Sibylino.

„Něco vám tam spadlo, pane?“ řekl za ním náhle nějaký hlas.

Otočil se a spatřil strážníka se zlodějskou lampičkou.

„Nic důležitého, seržante,“ odvětil s úsměvem, kývl na drožku, která jela kolem, skočil do ní a zavolal na kočího, aby ho zavezl na Belgrave Square.

Po několik příštích dní kolísal mezi nadějí a strachem. Zažil okamžiky, když už už čekal, že pan Podgers vstoupí k němu do pokoje, a jindy zase měl dojem, že osud přece nemůže k němu být tak nespravedlivý. Dvakrát se rozjel na chiromantovu adresu do West Moon Street, ale ani jednou se nepřiměl zazvonit. Prahl po jistotě a zároveň se jí bál.

Konečně se dočkal. Seděl v kuřárně klubu, popíjel čaj a dost unuděně poslouchal Surbitona, který mu předváděl nejnovější komickou píseň z Gaiety, když vstoupil číšník s večerníky. Vzal si od něho St. James’s Gazette a lhostejně obracel stránky, když tu jeho pohled upoutal neobvyklý titulek:

CHIROMANT SPÁCHAL SEBEVRAŽDU

Zbledl vzrušením a dal se do čtení. Článek zněl takto:

Včera v sedm hodin ráno bylo na břeh v Greenwichi, přímo před Ship Hotel, vyplaveno těla pana Septima R. Podgerse, významného chiromanta. Nešťastný gentleman byl už několik dní pohřešován a chiromantické kruhy pociťovaly značné obavy o jeho bezpečnost. Soudí se, že ve stavu okamžité duševní poruchy, zaviněné přepracováním, spáchal sebevraždu, a v tom smyslu se také dnes odpoledne vyslovila koronerova porota. Pan Podgers právě dokončil pečlivě propracované pojednání o lidské ruce, které bude co nejdříve vydáno a o něž bude bezpochyby veliký zájem. Zesnulému bylo šedesát pět let a zdá se, že nezanechal žádné pozůstalé.

Lord Artur, noviny stále v ruce, se k nesmírnému úžasu kustoda, který se ho marně snažil zadržet, přímo vyřítil z klubu a okamžitě odjel na Park Lana. Sibyla ho spatřila z okna a něco jí říkalo, že přináší dobré zprávy. Běžela mu dolů naproti, a když uviděla jeho tvář, věděla, že všechno dobře dopadlo.

„Sibylo, drahoušku můj,“ křičel lord Artur, „dejme se oddat hned zítra!“

„Vy blázínku! Vždyť jsme ještě ani neobjednali svatební dort!“ řekla Sibyla a smála se a slzela zároveň.

30 Slepá ulička. Pozn. překl.

31 Paštika. Pozn. překl.

32 Spolek, jehož členky, dámy z nejlepší společnosti, šily a obstarávaly šaty pro chudinu; sdružení bylo pojmenováno podle dobročinné ženy, o níž se zmiňuje bible (Nový zákon, Skutky apoštolské, IX, 36–41). Pozn. překl.

ZLOČIN LORDA ARTURA SAVILA VI

VI

Když se asi za tři neděle konala svatba, u Svatého Petra byl úplný dav elegantních lidí. Obřad předojemně vykonal děkan z Chichesteru a všichni shodně prohlašovali, že ještě nikdy neviděli tak sličný pár, jaký tvořili nevěsta s ženichem. Byli dokonce víc než sliční – byli šťastní. Lord Artur ani na jediný okamžik nezalitoval toho, co vytrpěl pro Sibylino blaho, a ona mu věnovala to nejlepší, co žena může věnovat manželovi: úctu, něhu a lásku. Jejich idylu skutečnost nezabila. Vždycky se cítili mladí.

O několik let později, když už se jim narodily dvě krásné děti, přijela na návštěvu do Alton Priory, půvabného starého sídla, jež vévoda odevzdal synovi jako svatební dar, lady Windermereová; a jednou odpoledne, když seděla s lady Savilovou v zahradě pod lípou a pozorovala hošíka a děvčátko, jak si jako dovádivé sluneční paprsky hrají na pěšině vroubené růžemi, sevřela náhle oběma dlaněmi ruku své hostitelky a zeptala se: „Jste šťastná, Sibylo?“

„Ovšemže jsem šťastná, drahá lady Windermereová. Vy ne?“

„Já nemám čas být šťastná, Sibylo. Mně se vždycky líbí každý nový člověk, který je mi představen, ale jak lidi blíž poznám, tak jich pravidelně začnu mít až nad hlavu.“

„Ani vaši lvi vás už netěší, lady Windermereová?“

„Ale kdepak, miláčku. Lvi vydrží jenom přes jednu sezónu. Jak jim přistřihneme hřívu, tak jsou z nich ti nejotravnější tvorové. Ostatně, když jste k nim milá, tak s vámi jednají moc špatně. Vzpomínáte si na toho strašného pana Podgerse? To vám byl příšerný podvodník. To mi bylo samozřejmě jedno a nezlobila jsem se na něj, ani když chtěl, abych mu půjčila peníze, ale nesnášela jsem ho, když mi vyznával lásku. To je jeho vina, že mám takový odpor k chiromantii. Věnuji se teď telepatii, ta je mnohem zábavnější.“

„U nás ale proti chiromantii nesmíte mluvit, lady Windermereová, to je to jediné, co se před Arturem nesmí zlehčovat. Chiromantii bere opravdu naprosto vážně.“

„Ale snad nechcete říci, Sibylo, že v ni věří?“

„Jen se ho zeptejte, lady Windermereová, zrovna sem jde.“ Lord Artur k nim skutečně přicházel přes zahradu; v ruce nesl velikou kytici žlutých růží a kolem něho tančily obě jeho děti.

„Lorde Arture?“

„Ano, lady Windermereová?“

„Doufám, že mi nechcete namlouvat, že věříte v chiromantii.“

„Ovšemže v ni věřím,“ řekl s úsměvem mladý muž.

„Ale proč?“

„Protože jí vděčím za všechno své životní štěstí,“ zašeptal, usedaje do proutěného křesla.

„Za co jí to, prosím vás, vděčíte, milý lorde Arture?“

„Za Sibylu,“ odvětil, podávaje své ženě růže a hledě jí do fialových očí.

„To je ale nesmysl!“ zvolala lady Windermereová. „V životě jsem takový nesmysl neslyšela.“

Table of Contents

CANTERVILlSKÉ STRAŠIDLO I

CANTERVILlSKÉ STRAŠIDLO II

CANTERVILlSKÉ STRAŠIDLO III

CANTERVILlSKÉ STRAŠIDLO IV

CANTERVILlSKÉ STRAŠIDLO V

CANTERVILlSKÉ STRAŠIDLO VI

CANTERVILlSKÉ STRAŠIDLO VII

NEOBYČEJNÝ MODEL

ZLOČIN LORDA ARTURA SAVILA I

ZLOČIN LORDA ARTURA SAVILA I

ZLOČIN LORDA ARTURA SAVILA II

ZLOČIN LORDA ARTURA SAVILA III

ZLOČIN LORDA ARTURA SAVILA IV

ZLOČIN LORDA ARTURA SAVILA V

ZLOČIN LORDA ARTURA SAVILA VI