Popel na sněhu

Praha v únoru 1948 nevoněla revolucí, ale mokrou vlnou kabátů, špatným tabákem a studeným, štiplavým kouřem z komínů, které jako by se snažily udusit zbytek zimního nebe. Pro Viktora Lédla to však byl vzduch svobody. Stál na Staroměstském náměstí, nohy mu sice v tenkých polobotkách mrznuly, ale v hrudi cítil žár, který žádný mráz nemohl uhasit.

Když Klement Gottwald vystoupil na balkon a jeho hlas se začal lámat v reproduktorech, Viktor tleskal. Nebyl to potlesk ze strachu, jaký měl přijít o pár let později. Byl to potřebný, upřímný rytmus srdce mladého muže, který věřil, že svět se konečně narovnal. Jako asistent na Filozofické fakultě Karlovy univerzity strávil Viktor poslední tři roky debatami o Hegelovi, Marxovi a novém humanismu. Věřil, že kapitalistický chaos skončil a nastává éra vědecky řízeného štěstí.

„Slyšíš to, Jane?“ naklonil se k příteli, který stál vedle něj se zdviženým límcem. „To není jen konec vládní krize. To je konec dějin v jejich staré, nespravedlivé podobě.“

Jan, student historie s hlubokými kruhy pod očima, jen krátce přikývl, ale v očích měl podivný stín. „Jen aby ty dějiny, Viktore, nezačaly psát i nás. Bez našeho vědomí.“

Viktor se tehdy jen zasmál. Byl opojen představou, že se stává součástí obrovského stroje na spravedlnost. Byl intelektuál, věřil v sílu myšlenky. Tehdy ještě netušil, že stroje nepotřebují myslitele, ale palivo.

Mechanismus ticha

Během března a dubna se barvy začaly měnit. Nadšení se pomalu, téměř neznatelně, začalo transformovat v disciplínu. Na fakultě se objevily „Akční výbory“. Působily jako chirurgické nástroje určené k odstranění „staré hniloby“. Viktor byl zpočátku přizván jako poradce. Věřil, že pomáhá očistit akademickou půdu od těch, kteří kolaborovali s nacisty nebo kteří brzdili pokrok.

Pak ale přišla noc, kdy se poprvé setkal se Státní bezpečností – StB.

Nebyl to hřmotný zásah. Byla to tichá návštěva v jeho kabinetu pozdě večer. Do dveří vstoupili dva muži v kožených pláštích, které byly v té době už téměř uniformou. Jeden byl vysoký, s tváří jako z křemene, druhý menší, s těkavýma očima, které jako by neustále přepočítávaly knihy v policích.

„Soudruh Lédl?“ otázal se ten menší. Hlas měl měkký, téměř úlisný. „Kapitán Hrubý. Přicházíme ohledně seznamu profesorů pro příští semestr. Máme určité… doplňující informace k profesoru Steinovi.“

Viktor vstal. „Stein? To je jeden z nejlepších kapacit na antiku. Jeho přednášky jsou plné…“

„…buržoazního idealismu,“ skočil mu do řeči Hrubý. „A jeho styky se západními kolegy jsou, řekněme, nešťastné. Potřebujeme, abyste na příští schůzi Akčního výboru navrhl jeho suspendování. Vy máte autoritu, soudruhu. Jste mladý, perspektivní. Lid vám věří.“

Viktor pocítil první záblesk nejistoty. Stein byl jeho učitel. Muž, který ho naučil milovat logiku. „Ale jeho práce je čistě vědecká…“

Vysoký muž, který dosud mlčel, udělal krok vpřed. Viktor si všiml, že nepatří k místním. Jeho sako mělo jiný střih a způsob, jakým stál – s rukama za zády a mírně rozkročený – vyzařoval chladnou, profesionální autoritu někoho, kdo neprosí.

„Nauka není nikdy čistá, soudruhu,“ řekl ten muž s měkkým, ale nezaměnitelným ruským přízvukem. „Buď slouží lidu, nebo slouží nepříteli. Třetí cesta není. To byste jako marxista měl vědět.“

Byl to první moment, kdy Viktor uviděl stín KGB. Sovětští poradci, „přátelé“, jak se jim oficiálně říkalo, byli jako neviditelní architekti. Seděli v pozadí úřadoven na Letné, nepodepisovali žádné české dokumenty, ale jejich prsty vedly pero každého důstojníka StB. Byli to oni, kdo do Prahy přinesli technologii strachu: metodu konfidentů, psychologický nátlak a přesvědčení, že nepřítel je všude – i v tom nejmenším pochybení v citaci klasika.

Černá listina

Viktor ten večer neprotestoval. Nechtěl být „ten, který brzdí“. Podepsal doporučení k odstranění Steina a dalších tří kolegů. Ten pocit viny v sobě pohřbil hluboko pod nános ideologických frází. Říkal si, že je to nutná oběť pro vyšší dobro. Že se kácí les a létají třísky.

Jenže třísky začaly létat čím dál blíž k jeho vlastní tváři.

V květnu 1948 byla atmosféra v Praze již zcela jiná. Lidé na ulicích se méně dívali do očí. Ve frontách na maso nebo na mléko se mluvilo šeptem nebo vůbec. StB se rozrůstala jako rakovina. Každý dům měl svého důvěrníka, každá hospoda svého informátora.

Zatýkání se stalo nočním rituálem. Černé tatrovky, kterým lidé začali přezdívat „černí havrani“, kroužily městem. Lidé mizeli bez vysvětlení. Oficiální zprávy v tisku mluvily o „rozbití špionážních skupin“ a „čištění od reakčních živlů“. Viktor, který měl přístup k vnitřním oběžníkům na fakultě, poprvé uviděl Černou listinu.

Nebyl to jen seznam jmen. Byl to rozsudek smrti nad kariérami, rodinami a životy. Byli tam politikové, generálové z Londýna, ale i básníci a kněží. Seznam byl rozdělen do kategorií: A – Okamžitá likvidace společenského vlivu, B – Sledování, C – Potenciální rekrutace.

S hrůzou si uvědomil, že seznam se neustále prodlužuje. A co bylo nejhorší – kritéria pro zařazení byla čím dál mlhavější. Stačilo vlastnit anglickou knihu. Stačilo mít strýce v exilu. Stačilo se jednou v opilosti vtipně vyjádřit o „předsedovi“.

Viktorova počáteční euforie byla nahrazena ledovým klidem. Sledoval, jak se jeho svět smršťuje. Už nešlo o budování ráje, ale o přežití v pevnosti, kterou si sami postavili.

První trhlina v zrcadle

Zlom přišel v červnu, během teplého večera, kdy se Viktor vracel z fakulty domů do bytu na Vinohradech. Před domem stála tatrovka. Jeho srdce se na vteřinu zastavilo, ale auto patřilo sousedovi, vysokému funkcionáři z ministerstva.

Ve své schránce našel obálku bez zpáteční adresy. Uvnitř byl jen krátký vzkaz, psaný rukou, kterou okamžitě poznal. Byl to Janův rukopis.

„Viktore, už nemůžu mlčet. To, co děláme, není revoluce. Je to rituální vražda rozumu. Dnes v noci odcházím přes hranice. Pokud můžeš, zapomeň, že jsi mě znal. Jméno Stein nebylo poslední. Na seznamu se objevilo nové jméno. Tvoje.“

Viktorovi se zatočila hlava. Moje jméno? Proč? Vždyť dělal všechno, co po něm chtěli. Byl loajální. Byl hlasem pokroku na fakultě.

V tu chvíli pochopil krutou matematiku totalitní moci, kterou do Československa importovala KGB. Režim nepotřebuje jen nepřátele, aby je mohl ničit; potřebuje i věrné, aby je mohl obětovat jako důkaz své nestrannosti a bdělosti. Intelektuál, který příliš přemýšlí, i když souhlasí, je pro systém nebezpečnější než otevřený odpůrce. Odpůrce je čitelný. Přemýšlející spojenec je nepředvídatelný.

Následující dny žil Viktor v podivném vakuu. Chodil do práce, mluvil o pětiletce, tleskal na schůzích, ale uvnitř něj se něco zlomilo. Ta část jeho duše, která věřila v dialektický materialismus a historickou nutnost, byla mrtvá.

Díval se na své kolegy a viděl v nich jen masky. Viděl StB, jak se s neuvěřitelnou efektivitou učí ovládat lidský strach. Viděl, jak se sovětští poradci procházejí po chodbách ministerstev jako páni na dobytém území.

A v tom hlubokém, černém zklamání, v té propasti mezi tím, co slibovali a co konali, se v něm začalo rodit něco jiného. Něco, co bylo radikálnější než jejich komunismus.

Nebyla to touha po návratu k předválečné demokracii – ta mu teď připadala slabá a naivní. Nebyla to touha po západním kapitalismu. Byla to temná, filosofická nenávist k jakémukoli systému, který si nárokuje právo definovat člověka.

Seděl v noci u svého stolu, před sebou čistý list papíru. Už nechtěl psát oslavné ódy na Stalina ani posudky na své učitele. Chtěl najít způsob, jak tenhle stroj ne jen zastavit, ale jak ho rozložit zevnitř. Jak vybudovat odpor, který by nebyl jen politický, ale metafyzický.

Venku za oknem projela další tatrovka. Viktor zhasil lampu. Věděl, že od této chvíle už nikdy nebude spát klidně. Ale poprvé po mnoha měsících cítil, že jeho myšlenky jsou opět jeho vlastní.

Stín StB byl všude, ale v tom nejtemnějším koutě Viktorovy mysli se právě probudilo hnutí, které neměli v žádných tabulkách. Hnutí, které nechtělo moc, ale chtělo pravdu tak radikální, že by v jejím žáru musela shořet každá totalita.

Výslech

Zatčení nebylo dramatické. Nepřišlo v noci s vyraženými dveřmi, jak si to Viktor představoval ve svých horečnatých snech. Přišlo v úterý dopoledne, uprostřed přednášky o pozdní antice. Dva muži v šedých oblecích prostě vešli do posluchárny, jeden z nich pokynul prstem a Viktor, aniž by dořekl větu o pádu Říma, odložil křídu. Studenti mlčeli. To ticho bylo tíživější než jakýkoli křik.

Teď seděl v místnosti, která neměla rohy. Alespoň se mu to tak zdálo v oslepujícím světle jediné žárovky, která mu pálila do sítnic. Bartolomějská ulice. Srdce stroje.

Vzduch v místnosti byl hustý, nasycený pachem levných cigaret „Partyzetek“ a chloru. Viktor měl ruce v klíně, zápěstí ho pálila od příliš těsných pout, která mu sundali až těsně před vstupem do výslechové místnosti. Cítil se nahý, přestože byl oblečený. Režim měl schopnost svléknout člověka z jeho důstojnosti dřív, než padla první otázka.

Dveře za ním cvakly. Do kuželu světla vstoupil major Hrubý. Už neměl ten úlisný tón jako v kabinetu. Jeho tvář byla maskou úřednické lhostejnosti. Za ním, v naprostém stínu u stěny, se usadila druhá postava. Viktor ho neviděl, ale cítil ho. Ten ruský přízvuk z fakulty mu stále zněl v uších. Poradce.

„Soudruhu Lédle,“ začal Hrubý a hodil na stůl složku. „Nebo raději jen Lédle? To se uvidí. Máme tu zajímavé čtení. Vaše korespondence, vaše poznámky... a samozřejmě výpovědi vašich kolegů.“

Viktor polkl. „Udělal jsem všechno, co jste chtěli. Podepsal jsem seznamy. Stein odešel kvůli mně.“

Hrubý se uchechtl. Byl to suchý, bezradostný zvuk. „Myslíte, že nás zajímá, co jste udělal? To je minulost. Nás zajímá, co si myslíte teď. A hlavně, co si myslí váš přítel Jan Beneš. Kde je?“

„Nevím. Napsal mi, že odchází. To je všechno.“

Hrubý se naklonil blízko k Viktorově tváři. Viktor cítil jeho kyselý dech. „On neodešel jen tak, Viktore. On odnesl dokumenty. Schémata personálních vazeb v Akčních výborech. A vy jste mu pomohl. Jste intelektuál, že? Vy si myslíte, že svět je složený z idejí. Ale tady,“ Hrubý udeřil dlaní do stolu, „je svět složený z masa a bolesti. A my rozhodujeme, kolik toho masa zbude.“

Následovaly hodiny. Mechanické, rytmické útoky na smysly. Otázky, které nedávaly smysl. Kdo vás řídí? Která západní rozvědka vám slíbila katedru? Proč jste v roce 1945 mluvil s tím americkým vojákem v Plzni?

Viktor se snažil bránit logikou. Snažil se vysvětlovat, že jeho marxismus je čistý. Ale s každou větou chápal, že logika je zde nepřítelem. Oni nechtěli pravdu. Oni chtěli přiznání k vině, která neexistovala, aby ji mohli následně velkoryse potrestat.

„Dost,“ ozval se hlas ze stínu. Byl to ten Rus. Ivanov.

Vstal a pomalu přešel do světla. Nevypadal jako kat. Vypadal jako šachista, který právě prohlédl soupeřovu ubohou strategii. Položil ruku na Hrubého rameno a ten okamžitě ztichl.

„Vy se bojíte, soudruhu Lédle,“ řekl Ivanov tiše. „Ale nebojíte se nás. Bojíte se té prázdnoty, kterou jste v sobě objevil. Vy jste pochopil, že vaše velká filozofie, které jste věřil, je jen... jak to říkáte... nadstavba nad jatkami.“

Ivanov se opřel o stůl a podíval se Viktorovi hluboko do očí. „Víte, proč vás tu držíme? Ne kvůli Janu Benešovi. On je bezvýznamný. Držíme vás tu proto, že jste začal vidět skrze nás. A to se neodpouští. My nepotřebujeme mučedníky. My potřebujeme zlomené lidi, kteří budou hlásat naši víru s o to větším zápalem, čím méně jí věří.“

Viktor v tu chvíli pocítil záblesk něčeho děsivého a čistého zároveň. Viděl Ivanova ne jako nepřítele, ale jako zrcadlo. KGB i StB byly jen nástroje entity, která neměla tvář. Byl to systém, který se krmil lidskou integritou.

„Pokud chcete moji víru,“ vydechl Viktor, hlas se mu třásl vyčerpáním, „tak ji nemáte kde vzít. Je pryč. Zůstalo jen to, co jste ze mě udělali. Nic.“

Ivanov se mírně usmál. „Nic. To je zajímavé slovo. Na 'ničem' se dá stavět. Ale také se v něm dá zmizet.“

Hrubý pak přistoupil k Viktorovi a poprvé ho udeřil. Nebyla to rána z hněvu. Byla to rána z povinnosti. Viktor spadl ze židle na špinavou podlahu. Cítil v ústech krev. A v tu chvíli, tam dole u nohou muže v koženém plášti, se v něm ten rodící se radikalismus definitivně ukotvil.

Chtějí, abych byl nic? Dobrá, pomyslel si. Budu nic. Ale budu ničím, které se nenechá ovládat. Budu prázdnotou, která vás pohltí. Pokud je tento systém postaven na lži o lidském štěstí, pak jediná cesta ven je absolutní destrukce všeho, co nazýváte člověkem.

Byla to myšlenka radikálnější než cokoli, co kdy četl v Marxovi nebo v Hegelovi. Byla to myšlenka na odplatu, která nehledá moc, ale vymazání.

„Vstaňte, Lédle,“ štěkl Hrubý. „Teprve začínáme. Máme celou noc. A vy máte hodně co vyprávět o svých 'přátelích'.“

Viktor se pomalu zvedal. Už se nebál. Strach vyhořel v žáru té nové, ledové jistoty. StB a KGB si myslely, že ho lámou. Netušily, že pod jejich rukama právě vzniká prototyp jejich nejhorší noční můry. Intelektuál, který přestal věřit v lidskost a začal věřit v Absolutní Odpor.

Když ho odváděli zpět do cely, Viktor se podíval na Ivanova. Rus jeho pohled vydržel. V tu vteřinu oba věděli, že se v této místnosti zrodilo něco, co ani jeden z nich nedokáže kontrolovat.

Krev zěmě

Jáchymov nebyl jen pracovní tábor. Byl to útok na samotné jádro lidské existence. Krajina kolem Vykmanova a tábora Rovnost vypadala jako vyvržená z hlubin pekla – holé kopce, ostnaté dráty rýsující se proti olověnému nebi a všudypřítomný šedý prach, který chutnal po kovu a smrti. Tady, v krušnohorských dolech, se neudržovala jen sovětská jaderná převaha; tady se mlel lidský materiál na jemný písek.

Viktor Lédl, kdysi hýčkaný intelektuál z brněnských kaváren a pražských přednáškových sálů, byl nyní jen číslem. Jeho ruce, které dříve obracely listy vzácných tisků, byly pokryty hnisajícími mozoly a vrypy od sbíječky. Ale zatímco jeho tělo sláblo pod náporem radioaktivního prachu a hladu, jeho mysl se paradoxně ostřila. V temnotě šachty č. 11, stovky metrů pod zemí, se rodilo něco, co mělo být mnohem nebezpečnější než jakákoli špionážní síť.

Bratrstvo zatracených

V hloubi „Patra 12“, tam, kam se bachaři báli chodit kvůli vysoké radiaci a častým závalům, se vytvořil mikrokosmos odporu. Nebyli to jen lidé, kteří chtěli přežít. Byli to lidé, kteří se rozhodli přestat být oběťmi.

„Zase jsi kašlal krev, Viktore,“ zamumlal František „Fero“ Hromada, když se opřel o stěnu šachty. Fero byl ex-legionář, muž, který přežil sibiřskou anabázi i zákopy u Verdunu. Jeho obličej vypadal jako vytesaný z žuly, s hlubokou jizvou přes líc, kterou mu způsobil bajonet rudoarmějce v roce 1919. Byl to pragmatik násilí, člověk, který věděl, jak zabít muže holýma rukama, ale zároveň v sobě nesl starosvětský smysl pro čest.

„To je jen prach, Fero. To přejde,“ odpověděl Viktor a otřel si ústa špinavým šátkem.

„Nepřejde,“ ozval se z temnoty třetí hlas. Patřil Pavlu „Pavoukovi“ Zemanovi. Pavouk byl před válkou radikální surrealista a scénograf v brněnském divadle Reduta. Režim ho sem poslal za „buržoazní dekadenci“ a „rozvracení socialistické morálky“. I v lágru si zachoval bizarní eleganci; i v roztrhaných fárácích vypadal, jako by právě sestoupil z jeviště tragédie. „Ta krev je symbol. Systém tě požírá zevnitř, buňku po buňce. To, co dýcháme, není vzduch. Je to dech Stalina. Chce nás proměnit v radioaktivní popel, abychom mu svítili na cestu k věčné slávě.“

„Filozofie nám nepomůže vyhrabat normu,“ zavrčel Fero, ale v očích mu plápolal zájem. „Potřebujeme plán. Ne útěk. Útěk je pro ty, co věří, že venku je svoboda. Ale venku je jen větší lágr. Celá tahle země je teď jeden velký Jáchymov, jen ty dráty jsou o kus dál.“

Ontologie útlaku

Viktor se narovnal, navzdory bolesti v zádech. „Fero má pravdu. Útěk by byla chyba. Musíme přestat uvažovat o komunismu jako o politickém nepříteli. To byl náš omyl v osmačtyřicátém. Mysleli jsme si, že je to jen jiná strana, jiný názor. Ale oni nejsou jiný názor. Oni jsou ontologická katastrofa.“

„Mluv lidsky, profesore,“ rýpl si Fero, ale podal Viktorovi kousek suchého chleba, který schoval od snídaně.

Viktor se na něj podíval s intenzitou, která Fera zarazila. „Oni nechtějí jen naše doly, naše továrny nebo naše hlasy ve volbách. Oni chtějí smazat naše 'Já'. Chtějí, aby neexistovalo nic mezi člověkem a Státem. Žádná rodina, žádné přátelství, žádná víra, žádná vnitřní svoboda. Chtějí nás rozložit na atomy, které pak znovu složí do podoby poslušného stroje. Je to totální destrukce identity. A proto je jakýkoli demokratický odpor k ničemu. Nemůžete diskutovat s někým, kdo popírá vaši existenci.“

Pavouk se tiše zasmál, byl to zvuk jako skřípění skla. „Přesně tak. Jsou radikálnější než kdokoli před nimi, protože se nebojí zajít až ke kořenu lidské bytosti a vytrhnout ho. Jsou jako architekti prázdna. Staví paláce na hřbitovech duší.“

„Takže co?“ zeptal se Fero. „Co je radikálnějšího než tohle? Chceš je všechny postřílet? Na to nemáme zbraně.“

„Ne zbraně z oceli,“ řekl Viktor a jeho hlas v ozvěně šachty zněl nečekaně pevně. „Musíme vytvořit hnutí, které bude radikálnější ve svém popření. Pokud oni říkají, že Stát je všechno, my musíme říct, že Stát není nic. Pokud oni chtějí ovládnout hmotu, my musíme ovládnout ducha skrze totální destrukci jejich symbolů. Musíme se stát přízraky, které v jejich systému neexistují. Musíme být Rudější než krev – protože krev je život, a oni život nenávidí. Musíme přijmout jejich brutalitu a znásobit ji naší vlastní filosofií absolutního odporu.“

Brněnské stíny

Viktorova mysl na okamžik utekla z mrazivého dolu zpět do Brna. Viděl Petrov tyčící se nad městem v mlžném oparu, cítil vůni černého piva v hostincích pod Špilberkem a hluk textilních továren, kterým se říkalo „Moravský Manchester“. Brno bylo městem práce, ale i městem hlubokých, temných uliček a starého německého i židovského dědictví, které se teď režim snažil vymazat pod vrstvou šedého betonu.

Představil si brněnské dělníky v královo-polské strojírně, jak se lopotí pro pětiletku, zatímco jejich duše hladoví. Uvědomil si, že Brno, s jeho průmyslovým srdcem a intelektuálním podhoubím, je ideálním místem pro jejich budoucí virus.

„Až se odtud dostaneme,“ pokračoval Viktor, „půjdeme do Brna. Tam je síla. Tam jsou lidé, kteří umějí stavět stroje, ale i lidé, kteří umějí rozkládat myšlenky. Vytvoříme buňky, které nebudou mít žádného vůdce, žádné sídlo. Budou spojeny jen touto Ideou. Budeme ničit jejich infrastrukturu, ale hlavně budeme ničit jejich jistotu. Ukážeme jim, že i v tom nejdokonalejším totalitním systému existuje trhlina, kterou nevidí. A tou trhlinou jsme my.“

Fero se podíval na své zničené ruce. „Bude to krvavé. KGB a StB nejsou hloupí. Budou nás lovit jako krysy.“

„Ať loví,“ řekl Pavouk a v šeru šachty začal prstem kreslit do nánosu prachu na stěně zvláštní, pokřivený symbol – kruh protnutý bleskem, který vypadal jako trhlina v realitě. „Krysa v koutě je nejnebezpečnější zvíře na světě. A my nejsme jen krysy. My jsme svědomí, které se rozhodlo stát se katem.“

Křest uranem

V tu chvíli se shora ozvalo pískání a dupot bot. Bachaři. Konec přestávky.

„Schovejte to,“ sykl Fero a nohou smazal symbol v prachu.

Viktor se chopil sbíječky. Cítil, jak mu vibrace stroje procházejí celým tělem, jako by se ho snažily rozložit na kusy. Ale uvnitř něj bylo ticho. Ta hrozná, prázdná místnost z výslechu v Bartolomějské byla nyní zaplněna. Už tam nebyla beznaděj, ale chladný, vykrystalizovaný účel.

Komunisté věřili, že historie je na jejich straně, že násilí je jen porodní bábou nového světa. Viktor a jeho noví bratři v uranu právě dospěli k závěru, že historie je jen řetěz lží a že jediná skutečná revoluce je ta, která osvobodí člověka od nutnosti patřit k jakémukoli celku.

Byla to filozofie zkázy. Byla to vize světa, kde jednotlivec není občanem, ale suverénním bohem své vlastní nenávisti vůči tyranii.

Když ten večer Viktor ležel na tvrdé palandě v baráku, obklopen pachem potu, nemoci a rezignace stovek jiných mužů, věděl, že už nikdy nebude tím intelektuálem, který věřil v Hegelovu dialektiku. Byl něčím novým. Byl semínkem v zemi, která byla sice otrávená uranem, ale připravená vydat plody, které budou chutnat po popelu a pomstě.

Brno na něj čekalo. Špilberk se svými kasematy, kde trpěli vězni všech režimů, jako by ho volal. Viktor zavřel oči a v duchu viděl rudou záři nad moravskou metropolí. Nebyla to záře ranních červánků socialismu. Byla to záře požáru, který se chystali zažehnout.

„Rudější než krev,“ zašeptal do tmy, než ho přemohl neklidný spánek.

Prázdnota po bozích

Březen roku 1953 byl v Brně nečekaně krutý. Nad městem visel těžký, šedý mrak, který jako by byl utkán z kouře zbrojovských komínů a strachu, který se usadil v každém činžáku od Králova Pole až po Líšeň. Pak přišla ta zpráva. Nejdříve z Moskvy, o pár dní později z Prahy.

Stalin byl mrtvý. Gottwald ho následoval do hrobu s takovou poslušností, až to působilo jako poslední, morbidní stranický úkol.

Město se zahalilo do černých praporů. Reproduktory na ulicích chrlily smuteční pochody, které se odrážely od zdí Petrova jako rány kladivem do rakve. Lidé stáli v tichých frontách, dívali se do země a nikdo nevěděl, jestli má plakat úlevou, nebo hrůzou z toho, co přijde teď. Vzniklo mocenské vakuum, které bylo cítit v každém úřadě StB. Vyšetřovatelé najednou nevěděli, koho se bát víc – jestli „vnitřních nepřátel“, nebo vlastních nadřízených, kteří v Praze začali bojovat o židle.

Viktor Lédl stál u okna malého, vlhkého bytu v brněnských Zábrdovicích. Byl zpět. Jáchymov ho vyplivl jako zkažené sousto – amnestie po smrti diktátorů mu vrátila svobodu, ale byla to svoboda v kleci. Pracoval teď jako pomocný dělník v továrně Zbrojovka. Ruce měl neustále černé od oleje, ale jeho mysl byla jasnější než kdy dřív. Uran mu sice sebral kus plic, ale dal mu schopnost vidět skrze betonovou zeď totality.

„Dnes je ten den, Viktore,“ ozval se hlas z rohu místnosti.

František „Fero“ Hromada seděl u stolu a čistil starou armádní pistoli vz. 24. Dělal to s metodickým klidem, jako by krájel chleba. Vedle něj se v pološeru krčil Pavouk. Na kolenou měl skicář, ale nekreslil. Jen pozoroval prachové částice tančící ve světle, které dopadalo skrze špinavé okno.

„Město je v šoku,“ pokračoval Fero. „StB je paralyzovaná. Nevědí, jestli se Novotný udrží, nebo jestli přijde další vlna čistek uvnitř Strany. Jsou jako slepí psi.“

Viktor se otočil. „Není to jen o šoku, Fero. Je to o odhalení jejich prázdnoty. Ukázalo se, že jejich bozi jsou smrtelní. Ale systém, ten stroj, který postavili, běží dál samospádem. A my musíme do toho soukolí hodit první kámen. Ne politický. Filosofický.“

Filosofický atentát

Jejich cílem nebyl vysoký funkcionář z Prahy. Na to byl čas. Potřebovali zasáhnout symbol lokální brutality, někoho, kdo pro Brňany ztělesňoval každodenní ponížení. Volba padla na kapitána Jandu.

Janda byl náčelníkem jednoho z oddělení brněnské StB na Příkopě. Byl to muž, který si liboval v „biologickém rozkladu“ vězňů. Nešlo mu jen o informace; bavilo ho sledovat, jak se lidská bytost mění v trosku. Mezi dělníky v továrnách se o něm šeptalo jako o „Řezníkovi od Svitavy“. Pro Viktora byl Janda dokonalým ztělesněním toho, co nazývali biomocí – silou, která si nárokuje právo manipulovat se samotným masem a nervy člověka.

„Zabít ho je málo,“ řekl Pavouk a konečně zvedl hlavu. Jeho oči se v šeru podivně leskly. „Musíme ho dekonstruovat. Musíme z jeho konce udělat manifest.“

Příprava trvala týden. Sledovali Jandu, jak se každý večer vrací ze své úřadovny, doprovázen dvěma strážci, k autu, které ho vozilo do vily v Masarykově čtvrti. Ale občas, když se opil v uzavřeném klubu pro vyvolené, nechal auto jít a procházel se pěšky temnými uličkami kolem Lužánek. Miloval ten pocit, že mu město patří, že se ho lidé v oknech bojí i ve spánku.

Ten večer byla mlha. Brno vypadalo jako v nejasném snu. Janda vyšel z klubu, v obličeji rudý od koňaku, rozhalený kabát. Cítil se nedotknutelný. Smrt Stalina pro něj byla jen příležitostí k postupu.

Když zahýbal do úzké uličky u kraje parku, někdo mu zastoupil cestu. Žádné ozbrojené komando. Stál tam jen jeden muž. Viktor.

„Kdo jste? Uhněte, člověče!“ vyštěkl Janda a ruka mu instinktivně sjela k pouzdru s pistolí.

„Jsem nic, kapitáne,“ řekl Viktor klidným, tichým hlasem, který Jandu zarazil víc než křik. „Jsem ta část lidství, kterou jste zapomněl vymazat.“

V tu chvíli se z mlhy za Jandovými zády vynořil Fero. Pohyb byl tak rychlý a profesionální, že Janda nestihl ani vykřiknout. Fero ho chytil pod krkem a přitlačil ke zdi. Nebylo to rvačka. Byla to poprava symbolu. Pavouk vystoupil ze stínu, v ruce držel ne zbraň, ale kus hrubého, ručního papíru a malý nožík.

Janda se dusil, oči mu lezly z důlků. Viděl před sebou tři muže, kteří nevypadali jako agenti imperialistů. Vypadali jako přízraky z jeho vlastních nočních můr.

„Tohle není pomsta za Steina,“ zašeptal Viktor a přistoupil blízko k Jandovu obličeji. „Tohle není ani odplata za Jáchymov. Tohle je důkaz, že vaše moc končí tam, kde začíná naše vůle k negaci. Vy ovládáte těla, ale my ovládáme význam.“

Pavouk provedl bleskový řez. Nebyl smrtelný, jen symbolický – přes Jandovo čelo, ve tvaru té stejné trhliny, kterou kreslil v dole. Pak mu do ruky, která už ochabovala, vložil onen lístek.

Byl na něm text, který Viktor piloval celé noci:

ZLOČIN JE POMSTA MOCI. VAŠE EXISTENCE JE LEŽ. TOTO JE PRVNÍ KROK K PRAVDĚ.

Fero pak dokončil svou práci. Bylo to tiché, čisté a děsivé ve své mechanické přesnosti.

Reakce v labyrintu

Tělo kapitána Jandy bylo nalezeno druhý den ráno. Vedení brněnské StB propadlo panice. Ne však kvůli ztrátě kolegy – Janda byl nahraditelný – ale kvůli tomu lístku.

Náčelník krajské správy StB, plukovník Mareš, seděl ve své kanceláři a zíral na ten kus papíru. Byl to ruční papír, žádný levný tisk. Písmo bylo kaligraficky přesné, téměř umělecké.

„Co to má znamenat?“ zařval na vyšetřovatele. „Kdo jsou 'Oni'? Západní rozvědka? CIC? Londýn?“

„Nevíme, soudruhu plukovníku,“ koktal vyšetřovatel. „Nenašli jsme žádné stopy. Žádné nábojnice, žádné otisky. Jen ten lístek. A ten symbol na čele... nevypadá to jako nic, co známe. Žádná fašistická organizace, žádný odboj z hor. Působí to... nábožensky? Nebo jako nějací šílení studenti.“

Mareš přecházel po místnosti. Vliv KGB byl v těchto dnech oslaben kvůli chaosu v Moskvě, ale věděl, že se brzy vrátí. A pokud se dozvědí, že v Brně operuje skupina, která zabíjí důstojníky StB a troufá si na „filosofické manifesty“, bude to jeho konec.

„Do hlášení napíšete, že šlo o loupežné přepadení,“ rozhodl Mareš. „Janda byl opilý a stal se obětí kriminálních živlů. O tom lístku ani slovo. Rozumíte? Spalte ho.“

Ale Mareš netušil, že kopie toho manifestu už kolují v jiných kruzích. Hnutí, které Viktor nazval „Pravá vlna“ (vnitřně však sami sobě říkali jen Nicota), právě provedlo svůj první řez do tkáně režimu.

Šíření viru

Viktor seděl v kantýně Zbrojovky a míchal si odpornou, šedou kávu. Kolem něj hučely stroje a dělníci probírali smrt Stalina. Cítil se jinak. Už nebyl jen jedním z tisíců mravenců. Byl nositelem viru.

Věděl, že StB incident utajila. A to bylo přesně to, co chtěl. Strach z neznámého, z něčeho, co režim nedokáže ani pojmenovat, byl mnohem silnější než otevřený boj. StB teď bude hledat „duchy“. Budou podezřívat vlastní lidi. Budou hledat logiku tam, kde žádná marxistická logika není.

Hnutí začalo růst. Pavouk ve svém ateliéru na Cejlu začal nenápadně ovlivňovat mladé umělce, mluvil o „absolutním vymazání formy“. Fero v hospodách pod Špilberkem vyhledával staré legionáře a vojáky, kteří byli režimem poníženi, a mluvil k nim jazykem, kterému rozuměli – jazykem konečného řešení totality.

Nebyli to rebelové. Byli to lidé, kteří dospěli k závěru, že komunismus je jen nedostatečně radikální verze útlaku. Že skutečná revoluce nesmí nahradit jednoho pána druhým, ale musí zničit samotný koncept pánů a otroků skrze totální destrukci Státu.

„Rudější než krev,“ pomyslel si Viktor a podíval se na své ruce od oleje. Krev teď pro něj nebyla jen tekutinou v žilách. Byla to cena za probuzení. A Brno, s jeho mlhami a podzemními chodbami, se pomalu stávalo laboratoří tohoto děsivého experimentu.

V dálce nad městem se tyčil Špilberk – vězení národů. Viktor věděl, že brzy se jeho brány znovu otevřou. Ale tentokrát už nikdo nebude chtít vyjít ven jako oběť.

Lovec stínů

Rok 1956 byl pro sovětské impérium rokem otřesu. Chruščovův tajný projev o „kultu osobnosti“ rozbil monolitickou jistotu strany a v Maďarsku už vřely ulice. V Praze a Brně se aparát StB třásl – ne strachem z lidového povstání, ale z nejistoty, která hlava v Moskvě padne příště.

Právě v této atmosféře ideologické mlhy vystoupil na brněnském nádraží z rychlíku muž, který do obrazu sovětského „poradce“ nezapadal. Major Alexej Volkov nenosil špatně střižené sako ani nepáchl po makhorkovém tabáku. Byl to muž s tváří aristokrata, mluvil plynule pěti jazyky a před válkou přednášel sémiotiku na Leningradské univerzitě.

Volkov nebyl vyšetřovatel. Byl to patolog ideologií. Do Brna ho neposlala StB, ale přímo moskevské centrum KGB pod krycím názvem Operace Tichý hlas.

Rozklad v archivech

Plukovník Mareš z brněnské správy StB se potil, i když v jeho kanceláři na Příkopě bylo chladno. Volkov seděl naproti němu a s ledovým klidem si prohlížel složku „Případ Janda“ a dalších pět úmrtí funkcionářů, která byla oficiálně uzavřena jako nehody nebo kriminální činy.

„Soudruhu plukovníku,“ promluvil Volkov tichým, kultivovaným hlasem. „Vy si myslíte, že bojujete se západními agenty. Hledáte vysílačky, mrtvé schránky a dolary. Ale vy jste úplně slepý k tomu, co se vám děje pod rukama.“

„Máme indicie o síti napojené na Valašsko a exil v Rakousku...“ začal Mareš, ale Volkov ho přerušil pohybem ruky.

„Zapomeňte na Rakousko. Podívejte se na ten lístek nalezený u Jandy. 'Zločin je pomsta Moci'. To není text agenta. To je metafyzický manifest. Ten, kdo to napsal, nečte příručky CIA. Čte Nietzscheho, Stirnera a možná i vašeho milovaného Marxe – ale čte ho jako návod k totální destrukci, ne k budování světa.“

Volkov vstal a přistoupil k mapě Brna. „V Brně se vám zrodil virus. Není to opozice. Opozice chce jinou vládu. Tito lidé chtějí konec konceptu vládnutí. Jsou radikálnější než bolševici v sedmnáctém roce, protože už nevěří v žádný utopický cíl. Jejich cílem je proces rozkladu.“

Filozofický duel na dálku

Volkov se ubytoval v hotelu Grand. Po nocích nepil, ale studoval zabavené knihy z bytů brněnských intelektuálů. Hledal „podpis“. A našel ho v margináliích jedné knihy o středověké mystice, která byla zabavena v Jáchymově a skončila v archivech. Poznámky na okrajích byly psány rukou, která se shodovala s rukopisem na „atentátnických“ vzkazech.

Jméno: Viktor Lédl.

Volkov věděl, že Lédla nemůže prostě zatknout. Zatčení by z něj udělalo mučedníka a idea by žila dál v jiných buňkách. Volkov chtěl ideu zdiskreditovat. Rozhodl se k nevídanému kroku.

Skrze vnitřní věstník kulturních pracovníků, který odebírala i knihovna Zbrojovky, nechal publikovat anonymní esej s názvem Dialektika prázdna. Byl to text maskovaný jako marxistická kritika nihilismu, ale ve skutečnosti to byl šifrovaný dopis Viktorovi. Volkov v něm analyzoval činy „brněnských stínů“ a tvrdil, že jejich odpor je jen jinou formou otroctví – že jsou stále definováni Mocí, kterou nenávidí.

O dva týdny později našel Volkov na svém stole v hotelu Grand obálku. Nebyla v ní bomba. Byl v ní jen lístek s jedinou větou:„Lovec, který studuje propast, se sám stává její součástí. My nejsme definováni vaší Mocí. My jsme to, co zbude, až vaše Moc shoří v pravdě své vlastní zbytečnosti.“

Volkov se poprvé za dlouhé roky usmál. Cítil vzrušení, které mu běžné výslechy nikdy nedaly. Našel partnera pro tanec na okraji propasti.

Strategie KGB: Operace Tichý hlas

Volkov pochopil, že StB je pro tento úkol nepoužitelná. Jejich metody – mučení a represe – hnutí jen posilovaly.

Analýza majora Volkova pro Moskvu (přísně tajné):

„Subjekt Lédl a jeho skupina (interní označení 'Pravá vlna') nepředstavují vojenské riziko. Jejich nebezpečí spočívá v ideologické čistotě. Odmítají kompromis, který tvoří základ každého státu. Pokud se tento virus rozšíří mezi dělnickou třídu, která je zklamaná poválečným vývojem, může dojít k systémovému kolapsu, který nevyřeší ani tanky. Doporučuji: Infiltraci ne za účelem rozbití, ale za účelem radikalizace do absurdity. Musíme je dohnat k činům tak děsivým, že se jich zalekne i jejich vlastní podhoubí.“

Střet v brněnských uličkách

K prvnímu nepřímému fyzickému kontaktu došlo v listopadu 1956, v době, kdy v Budapešti umíraly naděje pod pásy tanků T-54.

Viktor Lédl se vracel z tajné schůzky v jedné z brněnských tiskáren, kde se připravoval první neoficiální sborník hnutí. Ulička u kostela svatého Jakuba byla liduprázdná. Najednou ze stínu vystoupila vysoká postava v elegantním kabátě.

Nebyl to bachař. Nebyl to Hrubý. Byl to Volkov.

„Viktore,“ oslovil ho Volkov, jako by byli staří přátelé z fakulty. „V Maďarsku vaši kolegové umírají pro iluzi demokracie. Vy jste chytřejší. Vy víte, že demokracie je jen jiná verze téže pasti.“

Viktor se zastavil. Ruku měl v kapse, kde svíral nůž, ale cítil, že tentokrát zbraň nepomůže. „Kdo jste?“

„Jsem vaše zrcadlo, Viktore. Jsem člověk, který chápe, že komunismus je jen hrubý nástroj. Ale vy... vy nabízíte jen popel. Myslíte si, že lidé chtějí být volní? Ne. Lidé chtějí být vedeni. Pokud jim vezmete náš řetěz, najdou si jiný, možná ještě těžší.“

„My jim nenabízíme svobodu jako dar,“ odpověděl Viktor a jeho hlas zněl v mrazivém vzduchu pevně. „My jim nabízíme pravdu o jejich vlastním zotročení. Až pochopí, že stát je jen fikce udržovaná strachem, řetězy se rozpadnou samy. Vy nejste zrcadlo, majore. Vy jste jen stín, který vrhá umírající lampa.“

Volkov udělal krok vpřed, světlo lampy mu dopadlo do očí. „Možná. Ale pamatujte: stín zmizí, až když zmizí i objekt, který ho vrhá. Chcete skutečně zničit všechno? I sebe?“

„My už jsme byli zničeni v Jáchymově,“ řekl Viktor. „Teď už jsme jen ozvěna.“

Viktor se otočil a zmizel v labyrintu brněnských průchodů. Volkov ho nepronásledoval. Věděl, že tato válka se nevyhraje na ulici, ale v hlubinách lidské psychiky.

Rozbuška je nastavena

Operace Tichý hlas vstoupila do své druhé fáze. Volkov začal skrze své agenty v StB podsouvat hnutí „Pravá vlna“ informace o místech, která byla pro režim nejcitlivější. Chtěl je vyprovokovat k akci, která by byla tak radikální, že by donutila i ty nejváhavější intelektuály postavit se na stranu „pořádku“.

Viktor a jeho skupina – Fero a Pavouk – však nebyli naivní. Věděli, že se v Brně objevil predátor, který mluví jejich jazykem.

„Ten Rus,“ řekl Fero ten večer v jejich úkrytu, „ten nás nezabije. Ten nás chce proměnit v monstra.“

„Pak mu musíme ukázat,“ odpověděl Pavouk a začal míchat barvu, která byla skutečně rudější než krev, „že monstra se nedají ovládat. My nejsme opozice. My jsme pohroma.“

Duel mezi Viktorem a Volkovem se stal osou, kolem které se začal točit osud Brna v padesátých letech. Byla to válka dvou intelektů, z nichž jeden věřil v absolutní Moc a druhý v absolutní Nicotu. A v pozadí, v temných chodbách Špilberku, začala StB instalovat nová odposlouchávací zařízení, zatímco KGB v Moskvě čekala, zda se Volkovův experiment s „řízeným nihilismem“ nevymkne kontrole.

Kukaččí vejce

Brno roku 1957 připomínalo přetlakovaný kotel. Navzdory oficiálním oslavám pětiletky a plakátům slibujícím zářné zítřky se v halách Zbrojovky a Královopolské strojírny usadil jiný druh ticha. Nebyla to rezignace, ale chladné, věcné znechucení. Dělníci, kteří v roce 1948 upřímně věřili, že jim patří svět, teď viděli jen normy, které nešlo splnit, a kádrováky, kteří o skutečné práci nevěděli nic.

Viktor Lédl toto zklamání pečlivě sledoval. Už nebyl tím vyplašeným intelektuálem z výslechových místností. Byl teď Vektorem. Tak ho v tajných šifrách označovala StB, aniž by tušila, jak přesné to jméno je. Viktor nebudoval politickou stranu; šířil infekci.

Dělnická aristokracie a filosofie kladiva

V kantýně Zbrojovky, pod nánosem mastného prachu a pachu levné polévky, se Viktor scházel s muži, jako byl Karel Mach, mistr z obrobny. Mach byl starý komunista, který v roce 1921 zakládal buňku, ale teď, po procesech s „vnitřním nepřítelem“ a měnové reformě, cítil v ústech jen pachuť popela.

„Slibovali nám diktaturu proletariátu, Viktore,“ sykl Mach a rukama černýma od oleje drtil kus chleba. „Ale místo toho máme diktaturu darmošlapů v bílých košilích, co nás nutí makat na tanky pro Rusáky. To není revoluce. To je jen jiná firma se stejným bičem.“

Viktor se k němu naklonil. „To proto, Karle, že jste věřili v instituci. Věřili jste, že když se změní název státu, změní se i podstata moci. Ale stát je jako parazit. Je jedno, jestli je rudý, nebo modrý. Žere vaši práci a vaši duši, aby mohl stavět další úřady pro lidi, jako je Mareš. Skutečná revoluce nepřebírá moc. Skutečná revoluce moc ruší.“

Mach se na něj podíval s úžasem. Bylo to radikálnější než cokoli, co kdy slyšel. Nebylo to volání po „lepším socialismu“. Bylo to volání po úplném smazání tabule.

Takových buňek vznikaly v Brně desítky. Fero Hromada cvičil malé skupiny v lesích kolem Mariánského údolí – ne v partyzánském boji, ale v technikách „zneviditelnění“. Učil je, jak narušit dodávky elektřiny tak, aby to vypadalo jako systémová chyba, jak zmást hlášení StB. Pavouk zase šířil vizuální virus – malé, minimalistické symboly „trhliny“, které se začaly objevovat na vnitřních stranách záchodků v továrnách, na spodních stranách tramvajových sedadel, v knihách vypůjčených z veřejných knihoven.

Hnutí Pravá vlna (vnitřně stále Nicota) se stávalo nehmotným. Nemělo ústřední výbor, který by se dal zatknout. Mělo jen myšlenku, která se šířila od soustruhu k soustruhu.

Volkovův mistrovský tah: Návnada jménem Elena

Major Alexej Volkov sledoval nárůst „anomálií“ v Brně z hotelu Grand. Viděl, že StB je v koncích. Marešovi lidé zatýkali náhodné lidi, bili je, ale síť se stále rozrůstala. Volkov pochopil, že k Viktorovi se nelze dostat násilím. Viktor byl jako mnich, který se zřekl všeho kromě své vize.

Potřeboval něco, co by Viktora vyvedlo z jeho ledového klidu. Potřeboval lidský prvek.

Elena Vítková byla studentkou dějin umění na brněnské univerzitě. Byla bystrá, měla v sobě tu zvláštní směs idealismu a melancholie, která byla typická pro mladou inteligenci té doby. A co bylo nejdůležitější – její otec byl starý profesor, kterého Viktor kdysi v roce 1948 odmítl bránit. Volkov tuto informaci vytáhl z nejhlubších archivů.

Volkov si Elenu zavolal na „přátelský pohovor“. Ne hrozbami, ale s rafinovaným šarmem jí vysvětlil, že Viktor Lédl je nebezpečný šílenec, který chce uvrhnout zemi do chaosu, a že jen ona ho může „zachránit“ před ním samým.

„Chceme jen jeho Manifest, Eleno,“ lhal jí Volkov a díval se jí do očí s upřímností, kterou piloval dekády. „Ten text je rozbuška. Pokud ho vydá, poteče krev. Když nám ho pomůžete najít, slibuji, že Viktora jen internujeme v sanatoriu. Ne v Jáchymově. Zachráníte ho před provazem.“

Elena, zmítaná pocity viny vůči otci a podivnou fascinací Viktorem, kterého znala jen z vyprávění jako padlého hrdinu fakulty, souhlasila. Stala se Volkovýma očima v labyrintu.

Setkání v podzemí

První setkání proběhlo v malém antikvariátu v ulici Bašty. Elena tam chodila „náhodou“ listovat v knihách o surrealismu, o kterých věděla, že zajímají Pavouka. Trvalo měsíce, než ji Pavouk představil Viktorovi.

Viktor byl ostražitý. Jáchymov ho naučil vidět pasti i tam, kde nebyly. Ale Elena byla jiná. Mluvila o umění a filosofii s vášní, která mu připomínala jeho vlastní mládí předtím, než se všechno změnilo v popel.

„Vy prý píšete něco velkého, Viktore,“ řekla mu jednou večer, když seděli v zakouřené kavárně u nádraží, zatímco venku brázdily ulice černé tatrovky. „Něco, co má být konečnou odpovědí na všechno tohle.“ Ukázala na portrét prezidenta na zdi.

Viktor se na ni dlouze podíval. „Není to odpověď, Eleno. Je to rozsudek. Ale ne nad lidmi. Nad fikcí, kterou lidé nazývají společností.“

„Chci to číst. Chci pochopit, proč se tak bojíte naděje,“ naléhala.

Viktor pocítil nebezpečné chvění. Nebyla to láska, byl to hlad po porozumění. Celé roky žil v izolaci své vlastní radikální mysli. Fero byl voják, Pavouk byl estét, ale Elena... ona vypadala jako někdo, kdo by mohl nést jeho myšlenku dál, až on sám padne.

Infiltrace a Manifesto

Během podzimu 1957 se Elena dostala do nitra Pravé vlny. Pomáhala Pavoukovi s tiskem letáků na starém cyklostylu schovaném v jedné z brněnských kůlen. Viděla, jak Mach a jeho dělníci tajně vynášejí ze Zbrojovky součástky, ze kterých Fero v dílně v Obřanech sestavoval cosi, co nevypadalo jako zbraň, ale jako vysílač.

Stále častěji podávala Volkovovi zprávy. Ale něco se v ní lámalo. Volkov chtěl fakta – jména, adresy, sklady. Ale Elena mu nosila jen útržky filosofie.

„Říká, že stát je biologická nemoc,“ hlásila Volkovovi v hotelovém pokoji. „Říká, že komunismus je jen nejvyšší stadium této nemoci, protože chce ovládnout i lidské sny.“

Volkov začal být netrpělivý. „Manifest, Eleno! Kde je ten text? Víme, že ho dopisuje. To je srdce toho viru. Bez něj jsou to jen naštvaní dělníci a šílení umělci. S ním... s ním se mohou stát legendou.“

Viktorův Manifest, pracovně nazvaný „Manifest Absolutní Svobody“ (nebo také Kniha Půdy a Krve), byl víc než jen politický program. Byl to brutální rozbor toho, jak se moderní člověk stal otrokem systémů. Viktor v něm volal po „Úplné Duchovní Revoluci“, která by nezměnila jen vládu, ale samotné vnímání reality. Tvrdil, že komunismus je falešná revoluce, protože jen nahradil Boha Stranou a církev aparátem.

Zrada se blíží

Konečně přišel den, kdy Viktor Elenu vzal do úkrytu, o kterém nevěděl ani Fero. Byl to sklepní prostor pod starou brněnskou tiskárnou, která měla být zbourána. Tam, na stole osvětleném jedinou žárovkou, ležel stoh papírů popsaných Viktorovým drobným, úhledným písmem.

„Tady je to,“ řekl Viktor tiše. „Dnes v noci to začneme přepisovat na blány. Do týdne to bude v každé továrně v Brně. A pak v Praze. V Ostravě. V Plzni.“

Elena cítila, jak se jí svírá hrdlo. V kabelce měla malý špionážní fotoaparát, který jí dal Volkov. Stačilo pár minut, kdy Viktor odejde pro čaj.

Ale Viktor neodešel. Podíval se na ni a v jeho očích uviděla něco, co tam nikdy dříve nebylo – hlubokou, lidskou únavu.

„Víte, Eleno,“ řekl, „já vím, kdo jste. Vím o vašem otci. A vím i o tom Rusovi v hotelu Grand.“

V místnosti nastalo ticho, které by se dalo krájet. Elena ztuhla. Chtěla něco říct, omluvit se, utéct, ale nemohla se pohnout.

„Proč se mě nezbavíte? Proč mě nevyženete?“ vydechla.

„Protože jste součást experimentu,“ odpověděl Viktor s ledovým klidem, který ji vyděsil víc než hněv. „Volkov si myslí, že vás ovládá. Já vím, že ovládám vaši zvědavost. Ten Manifest, který tady vidíte... je jen návnada. Skutečný Manifest už je na cestě na Západ, skrze kanály, o kterých StB nemá ani tušení. To, co vyfotíte a odnesete Volkovovi, je text, který ho zničí. Obsahuje filosofickou infekci, která je určena přímo pro něj. Pro patologa ideologií.“

Viktor udělal krok k ní a jemně jí vzal kabelku. Vytáhl fotoaparát a položil ho na stůl.

„Máte volbu, Eleno. Můžete jít k Volkovovi a říct mu pravdu – že jste selhala. Pak vás oba zničí systém, kterému sloužíte. Nebo můžete vzít tyto papíry a skutečně se stát součástí Pravé vlny. Ne jako špionka, ale jako někdo, kdo viděl konec světa a rozhodl se u toho asistovat.“

Síť se stahuje

Venku v ulicích Brna se zatím schylovalo k první velké čistce. Mareš, pod tlakem z Prahy, se rozhodl k masovému zatýkání ve Zbrojovce. Infiltrace se však ukázala být oboustranná. Hnutí mělo své lidi i uvnitř StB – mladé důstojníky, kteří v Lédlově nihilismu našli zvrácenou svobodu od šedi aparátu.

Zpráva o chystaném zátahu se dostala k Ferovi dřív, než policisté stačili nastoupit do aut.

„Dnes v noci se to láme,“ řekl Fero Pavoukovi, zatímco nabíjel zbraň. „Buď se Brno probudí do revoluce, o které se jim ani nesnilo, nebo zmizíme v archivech jako další 'psychická porucha'.“

Brno se stalo bojištěm. Ne tanků, ale idejí. Volkov v hotelu Grand čekal na Elenu, Viktor ve sklepě čekal na nevyhnutelný střet a město Brno, se svými tisíci dělníky a studenty, nevědomky hostilo virus, který byl radikálnější než krev, která se brzy měla prolít na jeho dlažbě.

Hnutí bylo infiltrováno, ale zrada nebyla koncem – byla katalyzátorem. Jak napsal Viktor na první stranu skutečného Manifestu: „Zrada je jen jiný název pro osvobození od iluze věrnosti Moci.“

Kniha půdy a krve

Zima roku 1959 byla v Brně cítit kovem. Město bylo sevřeno mrazem, který proměnil dlažební kostky v kluziště a dech dělníků v šedé obláčky, které se okamžitě rozplývaly v průmyslovém smogu. V suterénu opuštěné tiskárny v uličkách kolem Cejlu však bylo horko. Malý cyklostyl, poháněný upraveným elektromotorem ze Zbrojovky, rytmicky bušil jako srdce v hrudníku umírajícího obra.

Viktor Lédl sledoval, jak z válců vypadávají první archy. Papír byl nekvalitní, drsný, s drobnými kousky dřeva, ale černá barva na něm svítila jako čerstvá rána. Na titulní straně stálo: MANIFEST ABSOLUTNÍ SVOBODY (Kniha Půdy a Krve).

„Je to tam všechno, Viktore?“ zeptal se Fero, zatímco skládal archy do balíků. „Všechno, co jsi v sobě dusil od Jáchymova?“

„Je tam víc než jen můj hněv, Fero,“ odpověděl Viktor a prstem přejel po ještě vlhkém textu. „Je tam rozsudek nad touto epochou.“

Filozofie Totálního Vymazání

Manifest nebyl politickým programem. Neobsahoval žádné sliby o lepších zítřcích, žádné reformy, žádné volání po demokracii západního střihu. Byl to frontální útok na samotnou podstatu existence moderního státu.

Viktor v textu demaskoval komunismus jako „biologickou tyranii“. Tvrdil, že marxismus-leninismus není osvobozením člověka, ale jeho redukcí na pouhou buňku v organismu Státu. „Komunista nechce vaši duši,“ psalo se v Manifestu, „chce jen vaši funkčnost. Chce, abyste byli krví, která pohání stroj, jemuž nerozumíte a který vás nakonec vyvrhne jako odpad.“

Hnutí volalo po Úplné Duchovní Revoluci. Ta neměla spočívat v obsazení rozhlasu nebo vládních budov, ale v „absolutní negaci spoluúčasti“. Viktor vyzýval k radikálnímu odpojení se od všech struktur Moci. „Každý úsměv na schůzi, každá splněná norma, každý nákup v režimním obchodě je vaším podpisem pod vlastním otroctvím. Skutečná revoluce začíná v momentě, kdy přestanete být občanem a stanete se cizincem ve vlastním těle.“

Byl to text, který děsil svou chladnou logikou. Neuctíval život v jeho současné, ponížené podobě. Tvrdil, že je lepší neexistovat, než existovat jako součást soustrojí. Bylo to radikálnější než komunismus, protože to odmítalo i tu poslední útěchu – pocit sounáležitosti s kolektivem.

Virus v éteru

Distribuce byla blesková a drzá. Během jediné noci se Manifest objevil na nástěnkách brněnských fakult, v šatnách Královopolské strojírny a – k naprostému zděšení StB – i v jídelně krajského ředitelství bezpečnosti.

Reakce režimu byla okamžitá a hysterická. Plukovník Mareš nechal uzavřít celé bloky města, probíhaly domovní prohlídky, ale text už žil vlastním životem. Lidé si ho opisovali na stroji, četli ho po nocích při svíčkách. V Brně se zrodil mýtus. Už to nebyla jen skupinka sabotérů; byla to Idea, kterou nešlo zastřelit.

„Slyšíte to ticho?“ ptal se Pavouk, když sledovali z okna úkrytu, jak po ulici projíždějí hlídkové vozy. „To není ticho strachu. To je ticho úžasu. Oni poprvé narazili na něco, co se jich nebojí, protože je to nepotřebuje.“

Ohlas na Západě: Přízrak z Východu

O měsíc později se Manifest, díky Eleně, která riskovala vše a využila svých kontaktů mezi diplomaty, dostal do Vídně a odtud do Paříže a Londýna.

Zatímco exiloví politici očekávali další volání po svobodě a lidských právech, byli šokováni. Francouzští existencialisté v kavárně Les Deux Magots debatovali o „Brněnském nihilismu“ se směsí obdivu a děsu. Západní tisk interpretoval text jako projev „nového extremismu“.

The Times napsaly: „Zpoza železné opony k nám nedoléhá prosba o pomoc, ale varování před koncem civilizace, jak ji známe. Pokud jsou tito lidé skutečně produktem komunistického útlaku, pak Stalin vytvořil nestvůru, která nakonec pohltí i své stvořitele.“

Pro Západ byl Lédl nebezpečným anarchistou, který odmítal i liberální hodnoty. Viděli v něm hrozbu pro stabilitu Evropy. Paradoxně tak Viktor dokázal sjednotit nepřátele studené války v jednom společném pocitu: v upřímném strachu z nekontrolované lidské svobody.

Východní blok v křeči

V Moskvě ležel Manifest na stole samotného šéfa KGB. Major Volkov byl předvolán k okamžitému hlášení. Atmosféra v Kremlu byla mrazivá.

„Volkove, vysvětlete nám, jak je možné, že v jedné moravské provincii vznikne text, který citují studenti v Paříži i dělníci v Polsku?“ hřímal generál. „Je to západní provokace? Je to dílo CIA?“

Volkov se díval do prázdna. Věděl, že lhát by byla sebevražda, ale říct pravdu bylo téměř stejně nebezpečné. „Není to práce Západu, soudruhu generále. Západ se toho textu bojí stejně jako my. Je to... čistý produkt našeho systému. Je to zrcadlo, které nám nastavila naše vlastní realita. Ten text nevznikl v Langley, ale v jáchymovských dolech.“

Oficiální propaganda okamžitě spustila kampaň. Manifest byl označen za „splašky západní štvavé propagandy“ a „bludy duševně chorých jedinců“. Ale vnitřně Strana věděla, že prohrála důležitou bitvu. Lidé v Brně, Ostravě i Praze totiž v textu poznali svou vlastní každodenní mizérii, jen popsanou jazykem, který jim nikdo předtím nedovolil použít.

Odkaz krve

Viktor Lédl seděl v noci u rádia a ladil zahraniční vysílání. Slyšel, jak se o jeho slovech debatuje v jazycích, kterým rozuměl jen částečně. Věděl, že se stal štvanou zvěří. Volkovova past se začala zavírat, ale Viktor cítil podivný klid.

Manifest už nebyl jeho majetkem. Stal se součástí kolektivního nevědomí. I kdyby ho teď dopadli, i kdyby ho popravili na nádvoří Špilberku, slova o „rudější krvi“ už nešla vymazat.

„Dokázali jsme to,“ zašeptal do tmy.

V tu chvíli se ozvalo prudké bušení na dveře. Nebylo to bušení souseda, ale rytmické, tvrdé údery pažeb automatických pušek.

„Státní bezpečnost! Otevřete!“

Viktor se podíval na poslední výtisk Manifestu, který ležel na stole. Klidně vstal a hodil ho do kamen. Plameny olízly papír a místnost na okamžik zalilo intenzivní, rudo-oranžové světlo. V tom světle vypadal Viktor Lédl jako postava z antické tragédie – muž, který sice ztratil vše, ale získal moc otřást základy světa.

Když se dveře rozletěly a do místnosti vtrhli muži v kožených pláštích, Viktor se na ně jen mírně usmál. Věděl, že i oni, se svými zbraněmi a pouty, jsou jen postavy v knize, kterou on právě dopsal.

Falešný úsvit

Brno v červnu 1968 připomínalo město v deliriu. Kavárny na České byly plné, lidé nahlas předčítali Literární listy a vzduch, jindy těžký od smogu, teď voněl nadějí. Pro Viktora Lédla, kterého propustili po devíti letech z věznice na Mírově jako zchátralou připomínku starých časů, to však byl pach rozkladu.

Lidé se usmívali. Věřili Dubčekovi, věřili v „socialismus s lidskou tváří“. Mysleli si, že pokud šelmu namalují na růžovo a ostříhají jí drápy, stane se z ní domácí mazlíček. Viktor chodil ulicemi jako stín, opíral se o hůl a sledoval tu masovou psychózu optimismu.

„Je to horší než padesátá léta, Fero,“ řekl Viktor, když se po letech setkal se svým starým druhem v zapadlé dělnické hospodě v Židenicích. Fero vypadal starší, ale jeho oči legionáře byly stále stejně ostré.

„Lidé jsou šťastní, Viktore,“ pokrčil rameny Fero. „Chtějí žít. Chtějí věřit, že je někdo konečně vede správným směrem. Chtějí tleskat na tribunách a nebát se, že je večer odveze tatrovka.“

Viktor udeřil dlaní do stolu. „Právě to je ta past! Chtějí být vedeni. Ta touha po pastýři je v nich hlubší než touha po svobodě. Dubček jim nedává svobodu, dává jim jen delší vodítko. Pořád je to ta samá biomoc, jen teď používá cukr místo biče. Socialismus s lidskou tváří je jen maska, kterou si totalita nasadila, aby si odpočinula, než znovu udeří.“

Dilema Nicoty

Hnutí, nebo to, co z něj zbylo, bylo rozštěpené. Mladší členové, studenti, kteří se k nim přidali skrze tajně šířený Manifest, chtěli uvolnění využít. Chtěli legálně publikovat, zakládat kluby, diskutovat.

„Chápete to, Viktore?“ naléhal na něj mladý student filozofie, který si říkal Janek. „Můžeme ty myšlenky dostat k tisícům lidí! Systém se otevírá!“

„Systém se neotevírá, on jen nasává vzduch, aby nás mohl lépe spolknout,“ odpověděl Viktor chladně. „Pokud s nimi budeme diskutovat, staneme se součástí jejich hry. Budeme jen dalším 'zajímavým názorem' v rámci povoleného dialogu. My nejsme názor. My jsme negace.“

Viktor pochopil, že naděje je největším nepřítelem jeho filozofie. Naděje lidi ukolébává k poslušnosti. Aby lidé skutečně prohlédli, musel jim tu naději vzít. Musel jim ukázat, že tvář na balkoně není zachránce, ale jen další dozorce v lepším obleku.

Operace: Pád Idolu

Rozhodli se pro akci, která měla rozbít iluzi Pražského jara. Cílem nebyl člověk. Cílem byl symbol.

V Brně se chystala velká sláva – odhalení monumentálního sousoší „Osvobození a Pokroku“, které mělo oslavit jednotu lidu a strany v novém duchu uvolnění. Měl to být hybrid socialistického realismu a moderny, kolos z betonu a oceli tyčící se nad městem. Pro Viktora to byla urážka. Byl to náhrobek skutečné revoluce.

„Zničíme ho,“ řekl Viktor na tajné schůzce v ruinách staré tiskárny. „Nezničíme ho v noci jako zloději. Zničíme ho v momentě, kdy ho budou odhalovat. Před očima kamer, před očima Dubčekových emisarů. Ukážeme jim, že pod tou 'lidskou tváří' není nic než dutý beton.“

Fero sehnal trhavinu ze Zbrojovky. Pavouk, který mezitím propadl mysticismu, připravil vizuální doprovod – tisíce drobných útržků Manifestu, které měly být rozmetány do vzduchu při výbuchu jako černý sníh.

Den falešné slávy

21. srpna 1968 – ironií osudu jen několik hodin předtím, než se na obzoru měly objevit první sovětské tanky – se na brněnském náměstí shromáždily davy. Dechovka hrála, lidé mávali vlaječkami a na tribuně se usmívali funkcionáři, kteří ještě včera podepisovali rozsudky, a dnes mluvili o humanismu.

Viktor stál v davu, v kapse svíral dálkový odpalovač. Cítil se naprosto odcizený. Viděl ty tisíce tváří a cítil k nim hluboké opovržení i lítost. „Chcete být vedeni,“ šeptal si pro sebe. „Tak se dívejte, kam vás vedou.“

V momentě, kdy hlavní řečník zatáhl za šňůru, aby odhalil kolosální betonovou tvář „Nového člověka“, Viktor stiskl spoušť.

Nebyla to ohlušující rána. Fero nálože umístil tak, aby sochu nerozmetal na prach, ale aby se vnitřně zhroutila. Betonový obr se začal s děsivým skřípěním naklánět. Tvář idola pukla přesně uprostřed – vytvořila se v ní obří, černá trhlina, symbol jejich hnutí.

Z útrob sochy vystřelil mrak černých papírů. Tisíce lístků s nápisem: „NENÍ ŽÁDNÁ LIDSKÁ TVÁŘ. JE JEN ŘETĚZ. PŘETRHNĚTE HO.“

Dav na vteřinu ztichl. To ticho bylo přesně to, co Viktor chtěl. Byl to moment čiré, nefalšované hrůzy. Lidé se nedívali na „pokrok“. Dívali se na prázdnotu, kterou se snažili zaplnit nadějí.

Ale pak se stalo něco, s čím Viktor nepočítal.

Dav nezačal rebelovat. Dav nepochopil poselství. Dav začal panikařit. Lidé začali křičet, šlapat po sobě, utíkat pryč v iracionálním strachu. Pro ně to nebyl začátek duchovní revoluce. Byl to jen další útok na jejich křehkou jistotu. Chtěli své klidné Pražské jaro, chtěli své rohlíky a své vtipy v televizi. Nechtěli absolutní svobodu, která po nich vyžadovala, aby přestali být ovcemi.

Konečná konfrontace

Zatímco se náměstí vyprazdňovalo a policie začala zatýkat každého, kdo se nepohyboval dost rychle, Viktor zůstal stát. Díval se na trosky idolu.

„Podívej se na ně, Viktore,“ ozval se hlas vedle něj. Byl to Volkov.

Major KGB vypadal v davu jako skála. Už nebyl v uniformě, měl na sobě civilní oblek, ale jeho pohled byl stále stejný. Lovcovy oči.

„Zničil jste jim hračku,“ řekl Volkov a ukázal na betonové trosky. „Ale nezměnil jste je. Podívejte se, jak utíkají. Hledají někoho, kdo jim řekne, co mají dělat. Vaše akce je jen potvrdila v jejich slabosti. Zítra přijdou naše tanky a tito lidé je budou nenávidět, ale budou nás poslouchat. Protože my jim dáme řád. Vy jim nabízíte jen propast, a do té se nikdo dívat nechce.“

Viktor se na Volkova podíval. Byl vyčerpaný, zlomený věkem i vězením, ale v jeho očích stále hořel ten ledový plamen.

„Možná dnes utíkají,“ řekl Viktor. „Ale ta trhlina už v jejich světě zůstane. Vy jim můžete dát řád, Volkove, ale už jim nikdy nevrátíte tu iluzi, že jsou lidé. Od teď budou vědět, že jsou jen vězni. A to je začátek jejich konce.“

V dálce, za hranicemi města, už hřměly motory letadel a tanků Varšavské smlouvy. Pražské jaro končilo dřív, než se stihlo nadechnout. Viktor Lédl věděl, že pro něj a jeho hnutí začíná poslední kapitola.

Spálená země a ticho v základech

Brno se 21. srpna 1968 probudilo do zvuku, který nepatřil do tohoto století. Byl to hluboký, tektonický hřmot, který se nepodobal hučení fabrik ani hlukům nádraží. Byl to zvuk oceli drtící žulu. Nad městem, v nízkých mracích, kroužily těžké Antonovy a jejich motory rvaly ticho ranních ulic na kusy.

Viktor Lédl stál u okna svého úkrytu v Králově Poli. Na obzoru, směrem od Vyškova, viděl nekonečný had prachu a železa. Sovětské tanky T-54 vjížděly do města. Ironie dějin byla dokonána: den poté, co Viktor symbolicky zničil idol socialismu s lidskou tváří, přijel socialismus se skutečnou tváří – tváří z pancíře a nafty.

V místnosti panovalo napětí, které se dalo nahmatat. Fero Hromada seděl na posteli a metodicky plnil skleněné lahve benzínem. Jeho ruce, které kdysi v zákopech první světové války držely bajonet, se teď nepohnuly ani o milimetr.

„Je konec debatám, Viktore,“ řekl Fero, aniž by vzhlédl. „Už není čas na manifesty. Teď je čas na krev.“

Rozkol mezi slovem a mečem

Viktor přistoupil k Ferovi a položil mu ruku na rameno. „Fero, poslouchej mě. To, co vidíš venku, je přesně to, před čím jsem varoval. To je ta biologická moc v její čisté podobě. Pokud vyjdeš ven s lahví benzínu, staneš se jen další statistikou. Zemřeš jako vlastenec a oni tě prohlásí za kontrarevolučního teroristu. Tvá smrt jim poslouží jako palivo pro další útlak.“

Fero se prudce postavil a setřásl Viktorovu ruku. „Vlastenec? Možná. Ale především jsem chlap, co nenechá cizí botu šlapat po své zemi. Ty tvoje řeči o 'absolutní negaci' jsou krásné v knihách, Viktore. Ale když ti sousedovi synové míří kanónem do obýváku, buď jsi muž, nebo jsi stín. Já nejsem stín.“

„Právě to je tvá chyba!“ vybuchl Viktor. „Oni chtějí, abychom bojovali! Chtějí hrdiny, které mohou rozdrtit. Naše síla není v tom, že zapálíme jeden tank. Naše síla je v tom, že uchováme Ideu, kterou oni nedokážou ani pochopit, natož zničit. Pokud teď všichni zemřeme na barikádách, Manifest zmizí s námi. A s ním i naděje, že se někdy někdo skutečně probudí.“

Fero se na Viktora podíval s hlubokým smutkem. „Ty chceš žít jako přízrak, abys zachránil papír. Já chci umřít jako člověk, abych zachránil čest. Možná jsme oba blázni, ale já už si vybral.“

Poslední pochod legionáře

Fero si oblékl svůj starý, ošoupaný kabát, do kapes strčil dvě zápalné lahve a za pas zastrčil pistoli, kterou měl schovanou od konce války. Bez dalšího slova vyšel ven do brněnského dopoledne, které už bylo cítit spáleninou a strachem.

Viktor ho sledoval z okna. Viděl Fera, jak kráčí směrem k Malinovského náměstí. Starý muž, který vypadal neškodně, dokud se mu člověk nepodíval do očí.

Ulicí se valila kolona tanků. Lidé na chodnících křičeli, plakali, někteří hrozili pěstmi. Mladí vojáci v tancích, dezorientovaní a vystrašení, mířili kulomety do davu. Fero se zastavil u nároží. Počkal, až se k němu přiblíží velitelský stroj s anténou.

Byl to okamžik, který jako by vypadl z času. Fero zapálil knot, vystoupil na vozovku a s napřaženou paží, v gestu, které připomínalo antické vrhače oštěpů, mrštil lahev na motorovou část tanku.

Plameny vyšlehly do výšky tří metrů. Tank se zastavil. Ozval se výkřik, pak suchý, mechanický zvuk kulometné dávky.

Fero Hromada nepadl hned. Udělal ještě dva kroky, jako by chtěl ten tank vlastnoručně převrátit, než ho druhá dávka srazila na dlažbu. Jeho krev, horká a skutečně rudá, se roztekla mezi brněnské kostky a smísila se s rozlitým benzínem.

Viktor, který to vše sledoval z dálky, zavřel oči. Cítil v sobě prázdnotu, která byla větší než město samo. Fero zemřel za zemi, která ho nakonec stejně nepochopila. Zemřel jako symbol, který bude zítra v novinách nazván zločincem.

Úkryt pro budoucnost

Viktor věděl, že StB a Volkov budou u jeho dveří během několika hodin. Chaos invaze byl pro ně ideální zástěrkou, jak se zbavit nepohodlných lidí jednou provždy.

Vzal hlavní rukopis Manifestu – pět set stran hustě popsaného papíru, který obsahoval jeho celoživotní filozofii odporu. Zabalil ho do několika vrstev voskovaného plátna a vložil do ocelové schránky od munice.

Věděl, kam musí jít. V Brně existovala místa, o kterých nevěděli ani okupanti, ani tajná policie. Staré průmyslové podzemí, labyrint chodeb pod bývalými textilkami na Cejlu, které propojovaly staré sklepy s kanalizací.

Sestoupil do tmy. Vlhký vzduch a pach starých cihel ho obklopily jako hrob. Našel místo pod základy jedné z nejstarších budov, v prostoru, který byl zazděn už před desetiletími a o kterém věděl jen díky Pavoukovým starým divadelním nákresům.

Odsunul uvolněný kámen, vložil schránku do dutiny a znovu ji pečlivě zamaskoval maltou a prachem.

„Spi,“ zašeptal. „Až se jednou někdo prohrabe těmito základy, až tenhle systém vyhnije zevnitř, najde tě. A pak se tvoje pravda stane morem pro každého, kdo se znovu pokusí ovládnout lidskou duši.“

Zmizení Vektora

Když Viktor vyšel zpět na povrch, Brno už bylo tiché. Odpor byl zlomen, lidé zalezli do svých bytů a začínali se učit novému jazyku – jazyku normalizace.

Viktor Lédl přestal existovat. Nešel domů. Nešel k přátelům. Využil chaosu a falešných dokladů, které pro tuto příležitost připravil Pavouk měsíce dopředu.

Stal se z něj stín. Muž bez jména, který se živil jako noční hlídač v zapadlých skladech na periferii, jako pomocný dělník na stavbách, kde se nikdo na nic neptal. Změnil vizáž, přestal mluvit a jeho oči, kdysi pátravé a ostré, se potáhly závojem lhostejnosti.

Major Volkov v hotelu Grand zuřil. Nechal převrátit naruby každý kout v Brně, nechal zatknout Elenu i Pavouka, ale Viktor Lédl se vypařil. Pro StB se stal „neobjasněným případem“, mýtem o intelektuálovi, který buď uprchl na Západ, nebo spáchal sebevraždu v hlubinách přehrady.

Ale Volkov věděl své. Občas, když procházel brněnskými ulicemi, cítil na sobě pohled, který nebyl pohledem strachu. Byl to pohled Nicoty. Věděl, že Viktor tam někde je, jako živý mrtvý, jako strážce tajemství, které je nebezpečnější než jaderná bomba.

Viktor sledoval, jak město šedne. Viděl, jak se z hrdinů stávají kolaboranti a z naděje zvyk. Ale každou noc, než usnul v chladné místnosti v dělnické ubytovně, cítil váhu té schránky pod základy Brna.

Hnutí nebylo zničeno. Bylo uloženo k ledu. Manifest Absolutní Svobody čekal. A Viktor Lédl, muž, který odmítl být vedena a odmítl vést, se stal prvním člověkem, který skutečně realizoval svou filozofii: stal se absolutně neviditelným v systému, který se snažil vidět všechno.

Byl rudější než krev, protože jeho existence už nebyla biologická. Byla ideou.

Trhlina v novém světě

Brno, červenec 1990.

Město se koupalo v nečekaně horkém letním slunci. Nad Svoboďákem už nevisely rudé transparenty, ale zářivě barevné billboardy lákající na rakouské čokolády a americké cigarety. Vzduch voněl výfukovými plyny ojetých volkswagenů a laciným západním parfémem. Lidé kráčeli s novým druhem spěchu – nebyl to strach, aby nepřišli pozdě na schůzi, byla to horečka konzumu, hlad po věcech, které byly čtyřicet let zakázané.

Vypadali svobodně. Ale pod tím leskem byla cítit stejná stádnost, jakou Viktor Lédl nenáviděl. Jen vyměnili fronty na banány za fronty na elektroniku. Vyměnili bič Státu za neviditelný obojek bankovních kont.

Stín v kavárně

Bývalý plukovník StB Emil Mareš seděl na terase kavárny a upíjel hořké kafe. Už nebyl v uniformě, jen v civilním saku, které mu bylo trochu velké. Byl v důchodu, jeden z mnoha „vysloužilců“, na které se v euforii nové doby zapomnělo. Oficiálně byl neškodným reliktem minulosti.

Ale Mareš věděl své. Jeho soukromý archiv, který si stihl odnést z Příkopu dřív, než dorazily skartovačky, obsahoval záznamy, ze kterých by nové demokraty mrazilo.

„Hlupáci,“ zamumlal si pro sebe, když sledoval skupinu mladých lidí v tričkách s nápisy Občanské Forum. „Myslíte si, že jste vyhráli. Jen jste změnili majitele lágru.“

Před ním na stole ležela složka s kódovým označením VEKTOR. Poslední hlášení z jara 1990 od jeho informátora, který stále působil v archivech. Nebylo to o Viktoru Lédlovi – ten byl oficiálně prohlášen za mrtvého v roce 1974. Bylo to o něčem jiném.

V undergroundových komunitách, mezi radikálními ekology a anonymními hackery, se začal objevovat nový symbol. Nebyl to srp, nebylo to véčko. Byl to kruh protnutý bleskem. A s ním se šířily úryvky textů, které nezněly jako nic z letošního roku. Byly tvrdší, mrazivější a radikálnější než cokoli, co nabízela nová politická scéna.

„Kapitalismus je jen vyšší stadium biomoci,“ četl Mareš v jednom zabaveném letáku. „V socialistickém lágru jste byli čísly. V konzumním lágru jste čárovými kódy. Osvobození nepřijde skrze trh, ale skrze absolutní destrukci potřeby patřit.“

Mareš věděl, že Lédlova infekce nezmizela. Jen mutovala. Někdo nový, mladší a možná ještě bezohlednější, převzal štafetu. V archivech se objevilo jméno, které Marešovi nic neříkalo, ale metody – totální neviditelnost a chirurgicky přesné útoky na informační systémy – nesly rukopis starého mistra.

Zbořeniště Vlněny

Na druhém konci města, tam, kde se rozpadal obří komplex textilní továrny Vlněna, se v prachu a sutinách pohybovala skupinka studentů. Nebyli to žádní hrdinové revoluce. Byli to ti, které nová doba už teď nudila – hledači pravdy v troskách starého světa.

„Hele, tady je to zazděný nějak divně,“ zavolal vysoký kluk v džínové bundě na své dva kamarády.

Páčidlem uvolnili několik cihel v suterénu, kde se dříve skladovaly barvy. Za zdí se objevila malá, zaprášená dutina. Uvnitř ležela ocelová schránka, pokrytá nánosem špíny a rzi.

S námahou ji vytáhli na světlo, které prosvítalo rozbitým oknem haly. Srdce jim bušila. Čekali zlato, staré zbraně nebo šperky. Když víko s hlasitým skřípěním povolilo, uviděli jen voskované plátno.

„Papíry?“ zklamala se jedna z dívek. „To je všechno?“

Kluk v bundě opatrně rozbalil první balík. Na titulní straně, vybledlé, ale stále čitelné, stálo:

MANIFEST ABSOLUTNÍ SVOBODY

(Kniha Půdy a Krve)

Autentické svědectví o konci člověka a začátku Nicoty.

Sedli si do prachu na podlahu továrny, zatímco venku Brno oslavovalo další den své „svobody“. Kluk začal číst nahlas. Jeho hlas se odrážel od prázdných stěn haly, kde kdysi tisíce dělníků otročily pro pětiletku.

„Tento text není určen pro ty, kteří hledají štěstí. Je určen pro ty, kteří pochopili, že štěstí je jen jiný název pro poslušnost. Pokud čteš tato slova, znamená to, že systém, ve kterém žiješ, tě už začal požírat. Neodporuj mu silou, kterou zná. Odporuj mu tím, že přestaneš existovat v jeho očích...“

Studenti přestali vnímat čas. Slova Viktora Lédla, psaná v uranovém prachu a vězeňské izolaci, k nim promlouvala s děsivou naléhavostí. Cítili, jak se v nich něco láme. Ta nová svoboda, ty barevné billboardy a sliby politiků jim najednou připadaly směšné. Ploché. Lživé.

Venku za zdmi továrny se Brno dál točilo v horečce roku 1990. Lidé nakupovali, tleskali a věřili. Ale tady, v hloubi zbořené fabriky, právě vyklíčila trhlina.

Virus byl znovu vypuštěn. A tentokrát už nebylo žádné StB, žádný major Volkov ani žádné ostnaté dráty, které by ho mohly zastavit.

Jeden z mladíků otočil list a v jeho očích se odrazila ta stará, ledová záře. Záře absolutního odporu, která nepotřebuje vítězství, protože jejím cílem je jen pravda o vlastní svobodě.

KONEC

Table of Contents

Popel na sněhu

Výslech

Krev zěmě

Prázdnota po bozích

Lovec stínů

Kukaččí vejce

Kniha půdy a krve

Falešný úsvit

Spálená země a ticho v základech

Trhlina v novém světě